- De ce te-ai oprit? - Cine eşti? Ce cauţi aici?
- Ce cauţi tu aici? - Unde e Joe? Ce-ai făcut cu Joe?
Cine e Joe? Stai un pic...
Ia te uită. E al tău? Crezi că e al cuiva de afară?
Cerule!
Ce mă fac?
Ce te faci tu? Ce mă fac eu? Am un pistol străin în coşciug.
- Nu vreau să ajung în cer aşa. - Şi eu?
Pe tine te-aş păstra. - Cu pistolul ăsta am probleme.
Ştiu că suntem ocupaţi, dar trebuie să răspund.
- Scumpo, rămâi acolo. Răspund eu. - Mulţumesc, scumpule.
"Mulţumesc, scumpule." Da, e un tip de treabă.
Trebuie să-ţi spun ceva foarte important despre el.
- Despre Joe? - Dacă tot eşti aici... Australia.
- Poftim? - Australia. Ăsta e mesajul.
- Asta voiam să-ţi spun. Australia. - Australia? Locul...
- Nu. Doar Australia. - Australia.
Asta e tot. Acum te poţi trezi.
Nu-ţi face griji pentru pistol. Poţi să-l laşi aici.
E în ordine. Întoarce-te. N-o să mă simt jignit.
Da, sigur. La 9:30.
Un covrigel, clătite şi cereale...
E dimineaţă, gătim şi suntem fericiţi?
- Să se ocupe cineva de sora voastră. - Îi e foame.
Şi nouă ne e foame.
Bridgette, tu vrei cereale. Poţi să ţi le pregăteşti singură.
- Ouăle au o chestie pe gălbenuş. - Ce chestie?
Un punct alb. De parcă puiul ar fi ieşit deja.
Adică în castron e un pui nenăscut?
Nu e nici un pui, născut sau nenăscut, în castron.
E perfect normal să fie o chestie pe gălbenuş.
Uite ce ţi-a făcut tati. Trebuie doar să aştepţi să se răcească.
Îmi pare rău, dar ouăle sunt stricate.
- Bine, sunt stricate. Adu alte două. - Ouăle n-au nimic. Le-am luat ieri.
- Ariel voia clătite. - Nu cu ouă stricate.
Sunt bune. De ce m-ai lăsat să dorm? De ce nu m-ai trezit?
Mi s-a părut că visai frumos.
- Era un vis frumos? - Era bunicel.
- Cu cine ai vorbit la telefon? - Cu nimeni.
Te-am văzut vorbind cu "nimeni" dimineaţă, la 7:15.
- A vorbit cu Opsie. - Scumpo, mănânci.
A sunat dr Katoff. Am o chestie în dimineaţa asta.
- Ce chestie? - Nu—ţi aminteşti?
Vorbeai cu cineva pe nume Opsie. Ai uitat?
Ai spus: "bi", Opsie.
Biopsie. Îţi faci o biopsie?
- De ce nu mi-ai spus? - Ştiai că mă duc la control.
Şi mi-ai spus că n-ai nimic. - N-am nimic. Totul e în ordine.
E o biopsie, nu e nimic. Oamenii nu-şi fac biopsii degeaba.
- Şi nu înţeleg de ce nu mi-ai spus. - De ce? Uită-te la tine.
- Ce înseamnă asta? - Înseamnă că exagerezi.
Cred că ai devenit isterică.
Soţul meu îmi spune că îşi face o biopsie şi că mi-a ascuns asta.
- Cum ai vrea să reacţionez? - Ştii despre ce e vorba?
Cu noua ta slujbă... Ba eşti ocupată, ba aştepţi să sune telefonul...
Mă îngrijora că, dacă îţi spun de acest mic test...
... când ai prea mult timp liber, o să te apuce nebunia.
- Ce rău m-am înşelat! - Pentru ce îţi faci biopsia?
Ştii aluniţa de pe spate? Katkoff a zis că e momentul...
- Întinde-te! Vreau s-o văd. - Exact la asta mă refeream.
Când erai la facultate, puteam să şi mor că nu—ţi dădeai seama.
- Australia. - Poftim?
Australia. Era rotundă.
- Acum are forma Australiei. - Mă mânca şi m-am scărpinat.
Dacă o mai scarpin, o să arate ca întreaga emisferă estică.
- Ce e? - Nimic.
Ascultă-mă, nu e nimic.
Nicholas Morgante e tată, soţ, om de afaceri...
Şi antrenor. E multe lucruri, dar nu e ucigaş de poliţişti.
Dimpotrivă, mulţi dintre poliţiştii din Phoenix
îi sunt prieteni apropiaţi.
Aţi spus în conferinţa de presă că vă aşteptaţi la un proces rapid.
Clientul meu e nevinovat. În plus, detectivul a fost împuşcat,
dar încă nu ştiu nimic de arma crimei.
A găsit procuratura pistolul? Nu e pe lista de dovezi.
Det. Pulaski era un poliţist de excepţie.
Am avut plăcerea să lucrez cu el de multe ori în ultimii 15 ani.
Mă angajez să-l aduc pe vinovat în faţa justiţiei. Mulţumesc.
Doamnelor şi domnilor, nu a fost prezentată nici o dovadă,
de nici un fel, că arma a fost în posesia lui Nicholas Morgante.
Nu a fost prezentată nici o dovadă
că arma a fost în posesia lui Nicholas Morgante.
Ce ne mai rămâne?
E suficient ca poliţia sau procuratura să spună că e vinovat?
- Cred că ştiu unde e. - Ce?
- Arma crimei. Pistolul. - Dle procuror!
- Bine aţi revenit. - Îmi cer scuze, dle judecător.
Vreţi să ne spuneţi şi nouă ce se întâmplă?
În interesul justiţiei, procuratura cere o pauză,
datorită introducerii de noi dovezi.
Dovezi care sunt foarte relevante pentru acest caz.
În coşciug? Îngropat alături de det. Pulaski?
- Eşti sigură? - Destul de sigură, da.
O să cer un ordin judecătoresc să-i exhum cadavrul
şi să-i deschid coşciugul. Aş vrea o certitudine.
Nu ştiu ce să-ţi spun. E un vis. Există o marjă de eroare.
Inspirat, nu? Să îngropi arma crimei alături de victimă.
Odihnească-se pe armă?
O să obţin un mandat.
Nu e corect...
Ştiu de unde ai cumpărat cerceii şi când şi de ce ţii atât la ei.
Dar, când vine vorba de familia mea sau de viaţa mea, totul e în ceaţă.
Mă tem că e adevărat pentru noi toţi. O ironie elegantă.
- Aşa crezi? - Ce nu ştim nu ne poate face rău.
Dar n-ai venit pentru filosofie, nu? Vrei răspunsuri.
- Îmi fac griji pentru soţul meu. - Ştiu.
Am motive?
În mod normal, ezit să fac asta.
Oamenii nu înţeleg când le vorbeşti despre viitorul lor.
Zilele din viaţă seamănă mult cu vremea.
Dacă te chinui suficient, o să găseşti o zi oribilă la orizont.
Şi, dacă ai destulă răbdare, vine şi o zi însorită.
Cheia e să ne concentrăm pe ceva limitat.
- Să păstrăm întrebările la obiect. - Asta e la obiect.
- Pentru că ştii că nu pot să mint. - Nu—ţi cer să minţi.
Bine...
E o chestie medicală, nu?
Da.
- N-are nici o importanţă. - Serios?
Biopsia e o nimica toată. Poţi să nu te mai gândeşti la ea.
- Deci e sănătos? - Da, e foarte sănătos.
- Eşti sigură? - Foarte sigură.
Deci totul e în ordine?
- Catherine? - Allison, te-am avertizat.
- "Totul" e un cuvânt mare. - Ce vrei să spui?
- Nu e vorba de unul din copii, nu? - Nu-mi face asta.
Nu e vorba de copii.
- Subiectul era soţul tău. - Dar ai spus că e sănătos.
- Aşa şi este. - Atunci cine e bolnav?
- Nu e nimeni bolnav. - Ai spus că nu poţi să minţi.
Atunci de ce mă priveşti aşa?
- Ce îmi ascunzi? - E vorba de căsnicia ta.
Căsnicia mea? Ce-i cu ea?
E mult întuneric acolo.
Un întuneric adânc...
O criză.
Iminentă şi importantă.
Aş vrea să-ţi pot spune mai multe, dar asta e tot ce văd.
Am pus mâna pe periuţa lui Bridgette şi e complet uscată.
Iar pasta pe care te-a pus s-o cumperi e nedeschisă.
Minte, mami! Periuţa e udă. Poţi s-o verifici.
Pentru că a udat-o acum. Dar nu s-a spălat pe dinţi.
Periuţa aia n-a intrat deloc în gura ei.
- Ba a intrat o grămadă, mincinoaso. - Mamă, mă asculţi?
Mamă! Dacă te îngrijorează tata de ce nu-l suni?
Nu-mi fac griji pentru tata. V-aţi spălat pe dinţi?
Ce e? E ora de culcare. Să nu ne facem griji.
Sunt sigură că tati e blocat în trafic sau i s-a stricat mobilul.
- Bună... - Uite—l.
- Bună. - Bună.
Scuze. Eram la un pas de uşă şi Starkey a convocat o şedinţă.
- N-ai sunat. - Ştiu. Aripa aia n-are acoperire.
- Am încercat să plec... - N-ai putut ruga secretara să sune?
Fetelor, pupaţi-mă de noapte bună.
E ceva în neregulă cu termostatul.
- E foarte cald în camera asta. - Am fost îngrijorată.
- Am spus că îmi pare rău. - E 21:00.
De unde să ştiu că eşti teafăr, că n-ai murit?
Dacă păţeam ceva, te-ar fi sunat cineva.
Iar dacă aş muri, tu ai fi prima care ar afla.
- Nu e amuzant. Haide, mănâncă. - Nu, am mâncat deja la serviciu.
- Nu mă întrebi cum a fost biopsia? - Cum a fost biopsia, Joe?
Bine. Îmi poţi spune cât va dura "încălzirea" atmosferei?
- Dacă e timp, aş vrea să fac un duş. - Nu-ţi faci niciodată duş seara.
Am stat într-o cameră cu 20 de oameni.
Au închis aerul condiţionat la 18:30. Nu mai merge duşul după ora 21:00?
- Bine. Du-te să-ţi faci duş. - Mulţumesc.
Îmi pare rău.
Te-am iertat.
Şi mie îmi pare rău că n-am sunat.
Buzele tale au ajuns la temperatura camerei.
Care e prognosticul, doctore? Ce faci?
Relaxează-te, vreau să văd dacă creşte.
S-ar putea să nu mor de cancer şi vrei să mă otrăveşti cu cerneală.
Nu te mişca. E o procedură delicată...
Gata.
Dacă ştiam că vei reacţiona aşa, îţi marcam toate aluniţele.
Mâine exhumează cadavrul ca să caute pistolul?
Eşti emoţionată?
- N-ai de ce. Pistolul va fi acolo. - De ce vorbim despre asta acum?
E munca ta. Credeam că vrei să mă intereseze şi pe mine.
- Nu te supăra. - Vreau s-o lăsăm pe altă dată.
- Azi emiţi o energie ciudată. - Tu eşti cel care a venit târziu.
Ţi-am spus că îmi pare rău. Chestiile astea nu se mai prescriu?
- E totul bine între noi? - Sigur că da.
Dar suntem amândoi obosiţi şi arţăgoşi.
Mami, îţi scapă lucrurile din mână. Asta a căzut din pantalonii lui tati.
Ce mai aşteptam? O să întârziem.
Domnule...
Verificaţi amprentele şi trimiteţi-l la balistică.
Sunt uluit de decizia judecătorului de a accepta pistolul ca probă.
Aşadar, cerem juriului să creadă
că acuzatul a profanat sicriul unui poliţist care îi era prieten
şi că a reuşit să ascundă arma în el,
sub nasul familiei şi al prietenilor.
Nu înţeleg de ce procurorul nu recunoaşte că,
în lipsă de dovezi palpabile, a fabricat el una.
Se poartă de parcă nu ştie ce l-a lovit. S-ar putea chiar să nu ştie.
Du-te acasă şi mai visează, ca să-mi spui în cât timp voi câştiga.
Allison Dubois? Sunteţi citată să depuneţi mărturie în cazul Morgante.
E o citaţie generală. Mulţi au primit-o.
Suni dimineaţa la numărul ăla şi afli dacă trebuie să te prezinţi.
Rog secretara să sune, ca să nu te trezeşti pentru asta.
Mă trezesc oricum în zori. Dar de ce ar vrea să depun mărturie?
Nu vrea. E o tactică de destabilizare, ca să nu mai ai timp
să ajuţi la cazul împotriva clientului lui.
- E al meu. - Trebuie să plec.
- Am primit mesajul tău. Felicitări. - Ziua ta cum e?
Nu prea bună. Se pare că vom rămâne toată noaptea.
Nu scap mai devreme de 21:00.
- De îndată ce am aflat, te-am sunat. - Mersi.
Trebuie să închid. Încerc să sun mai târziu.
Bine. Pa.
Alo?
Minunat. Ne vedem pe la zece. Bine Pa.
Îmi pare rău pentru aseară. Era 23:30 când am apărut.
Cred că băieţii ăştia vor să lucreze până târziu.
Parcă n-ar avea o viaţă a lor. Ce faci azi?
N-o să depun mărturie, dacă la asta te referi.
Devalos vrea să-mi vorbească. 0 să vină pe la zece.
Parcă urai cămaşa asta.
Cămaşa pe care o porţi. Eu ţi-am cumpărat-o.
- Mie mi-a plăcut, tu o urai. - N-am urât-o niciodată.
Ai spus că e juvenilă.
- S-a maturizat brusc? - Vrei să port altă cămaşă?
Nu urăşti ceva timp de doi ani şi apoi îţi place.
Încep să pricep de ce-ţi place ţie. E stilată.
Mă face să mă simt bine, are o croială frumoasă,
mi-a cumpărat-o nevastă-mea. Nu mi se mai pare juvenilă.
Înţeleg.
- Le duci tu pe fete? - Da.
Am primit un telefon aseară. - Cu siguranţă depui mărturie mâine.
- Bine... - De fapt, eşti principalul martor.
Stai puţin. Nu mai pricep. Ieri ai zis că m-au citat aiurea,
acum sunt principalul martor?
- Ştii ce înseamnă motivaţie solidă? - Sigur.
Aveam nevoie de mandat de percheziţie pentru exhumarea cadavrului.
Şi, ca să obţin mandatul, trebuia să am o motivaţie solidă.
- Pentru că deranjam un mormânt. - Şi?
Din păcate, nici un judecător nu va emite un mandat pe baza visului...
- Unei nebune ca mine? - Nu-mi îngreuna situaţia.
Nu mi l-ar fi dat, aşa că am făcut ceea ce era necesar.
- Ce înseamnă asta? - Am luat în calcul binele general.
Nici asta nu ştiu ce înseamnă.
Am cerut mandat pe baza unui pont anonim.
- Ai minţit. - Şi am spus că tu l-ai primit.
Mâine va trebui să jur cu mâna pe Biblie că am primit acest pont?
Cel puţin.
Dar mă tem de altceva.
Eşti Morgante, ai ucis un poliţist
şi reuşeşti să pui pistolul în sicriu înainte de înmormântare.
Ce şanse sunt să spui cuiva, ştiind că asta te-ar putea costa viaţa?
Cred că ei ştiu că n-a existat un pont anonim.
Cred că au auzit de tine şi de ceea ce faci.
- Atunci pot spune adevărul. - Nu înţelegi.
Mandatul e obţinut prin fals.
Dacă nu-i spui judecătorului ce i-am spus eu,
nu va admite pistolul ca probă. Iar credibilitatea mea ar fi zero.
N-ar fi greu să creadă că noi am pus amprentele lui pe pistol
sau am pus pistolul în sicriu.
— Şi vrei să mint. — Vreau să respecţi povestea.
Eşti consultant. Dacă te va întreba de vise sau de fenomene...
Neagă. Cu cât negi mai abitir, cu atât pare el mai disperat.
- Nu ştiu dacă pot să fac asta. - Îmi pare rău, dar asta e.
Nu mi-e uşor să-ţi cer aşa ceva. Sunt avocat. Cred în lege şi adevăr.
Dar ştiu că ticălosul ăsta a ucis un poliţist
şi i-a transformat locul de veci într-o glumă.
Dacă există situaţii în care minciuna se justifică...
Îmi pare rău, trebuie să mă gândesc.
- Joe Dubois. - Bună, eu sunt.
S-a întâmplat ceva şi am nevoie să vii la ora obişnuită.
Aş veni, dacă aş putea. Dar deja...
Nu m-ai auzit. Spune-i lui Kelly că soţia ta are nevoie de tine.
Acasă, cu ea.
- Bine. Sigur. - Mulţumesc.
- Noapte bună, scumpo. - Noapte bună, mami.
Noapte bună, scumpete.
Mi—ai cerut să vin acasă, ai spus că e important, dar n-ai zis nimic.
- Îmi spui şi mie care e criza? - Şeful meu a trecut azi pe aici.
Mâine va trebui să depun mărturie
şi m-a întrebat dacă sunt de acord să comit sperjur.
De ce ar vrea să faci asta?
Nu poţi obţine mandat pe baza visului unui clarvăzător.
A spus că a primit un pont anonim şi vrea să spun şi eu acelaşi lucru.
Ştiu că nu asta vrei să auzi, dar mi se pare un sfat bun.
Ai auzit ce am spus? Vrea să mint în instanţă.
- Am auzit. - Nu pot să mint.
Nu le-ai spus verişorilor că nu pot veni, pentru că zugrăvim?
- În instanţă depun un jurământ. - Am auzit. Dar ai de ales?
- Nu înţelegi. - Ba da.
Ba nu, Joe. N-ar fi o trădare doar faţă de mine,
ci şi faţă de ceea ce îmi permite să văd toate astea.
Crezi că s-ar termina cu coşmarurile?
N-ai mai auzi gândurile altora? N-ar mai fi morţi prin casă?
Pentru că, dacă e aşa, cu atât mai mult trebuie să minţi.
N-ar fi trebuit să te sun. Du-te la serviciu.
Nu mă provoca, Al!
La cum mă simt şi cum te-ai purtat în ultima vreme... Nu mă tenta.
- Deci nu eşti fericit. - Nu acum. Şi nu în legătură cu asta.
- În legătură cu ce? - Cu asta...
Cu nevoia patologică pe care o ai să spui lumii cum eşti.
- Cum sunt? - Te rog...
Mă cunoşti! Nu sunt credincioasă, nici bisericoasă.
Dar ceea ce mi-a permis pistolul vine de undeva, de sus.
N-am vrut şi n-am cerut niciodată să fiu aşa, dar aşa sunt.
Face parte din mine şi sunt mândră de asta.
- Şi să fiu pusă în situaţia asta... - Ce situaţie?
- Ce vrei? Să spui adevărul? - Da.
Eşti nebună? Chiar atât de naivă eşti? Nu răspunde!
Nu pot crede că te gândeşti la asta! Te-ai gândit măcar la consecinţe?
Lasă—l să sune! Îţi dai seama că ai apărea în ziare?
Că ai apărea la ştiri?
Te-ai gândit la impactul asupra fetelor?
Te-ai gândit fie impact va avea asupra mea, la serviciu?
Nu e vorba de tine sau de canalul cosmic de unde primeşti mesajele.
E vorba de noi toţi. Chiar vrei să faci asta?
Nu ştiu!
Alo?
O clipă.
E pentru tine. E Kelly.
Bună. Nu, e o chestie de familie.
E pe birou, în dosarul cu numele tău.
Ne vedem mâine.
- Kelly Charles e bărbat? - E un animal.
Din cauza lui sunt zombie.
Davenport l-a adus ca să ne constrângă să respectăm termenele.
- El... - Desigur.
Cerule! Nu Kelly era criza...
Era faptul că vrei să mint.
- Cearta de acum, asta era criza. - Habar n-am despre ce vorbeşti.
- Şi nici nu ştiu ce ai hotărât. - Nici eu nu ştiu.
Dar ştiu că vreau să fii acolo, dacă te lasă Kelly.
Dacă trebuie să comit sperjur, să mint în faţa Lui Dumnezeu
şi a judecătorului, vreau să stai în primul rând când o fac.
Juri să spui adevărul şi numai adevărul?
- Da. - Ia loc.
Ne puteţi spune ce ocupaţie aveţi?
Lucrez cu jumătate de normă pentru procuratură.
Şi ce anume faceţi? Cum se cheamă slujba dv.?
- Sunt consultant liber-profesionist. - Puteţi fi mai exactă?
- Am studii de jurisprudenţă. - Deci sunteţi consultant legal?
- Se poate spune şi aşa. - De când aveţi acest post?
De două luni. Înainte am făcut stagiatură acolo.
- Aveţi diplomă în Drept? - Nu.
Atunci ne puteţi spune cum arată o zi obişnuită de lucru?
Obiecţie! Ce relevanţă poate avea o asemenea întrebare?
Numele ei e pe un mandat de percheziţie
folosit pentru obţinerea unei probe foarte importante.
Instanţa are dreptul să ştie cum e implicată dna Dubois
şi ce rol are în cadrul procuraturii.
Se respinge. Puteţi răspunde.
Pot intervieva martori implicaţi într-o posibilă infracţiune.
Pot lua declaraţiile martorilor.
Uneori am monitorizat interogarea suspecţilor.
Faceţi toate astea, deşi nu aveţi licenţă de Drept?
- Se pare că aveţi ceva deosebit. - Soţul meu aşa crede.
Acesta e mandatul pentru exhumarea cadavrului det. Pulaski.
Aici scrie că mandatul a fost acordat
pe baza unui pont anonim primit de dv.
- E adevărat? - Da.
Dar nu scrie nicăieri cum aţi primit acest pont.
- Aţi comunicat prin telefon? - Nu.
Nu... L-aţi întâlnit faţă în faţă pe cel care v-a dat pontul?
Obiecţie. Răspunsul implică un grad de specificitate
şi compromite anonimatul sursei.
Se respinge. Răspundeţi.
Încă o dată, dnă Dubois.
Spuneţi că l-aţi întâlnit personal pe informatorul anonim?
- Da. - Serios?
- Da. - Sunt impresionat.
De câtă vreme lucraţi la procuratură?
- De două luni. - Două luni?
Nu e foarte mult. Dar informatorul anonim v-a căutat pe dv.
Pe dv., nu pe detectivul care anchetează cazul,
nu pe procuror,
nu pe asistentul procurorului,
nici pe ceilalţi oameni implicaţi. E o poveste interesantă.
Dl avocat pune întrebări sau oferă o pledoarie?
Îmi cer scuze, dle judecător. Nu se va repeta.
O să vă pun o întrebare simplă. Nu uitaţi, sunteţi sub jurământ.
- Ce anume nu ne spuneţi? - Îi cere să se interogheze singură.
- Ajungeţi la o concluzie logică. - Asta încerc. Să găsesc logica.
Martora lucrează de doar două luni la procuratură,
nu e licenţiată,
dar cineva cu informaţii importante a căutat-o tocmai pe ea.
Asta n-are nici o logică.
- Decât dacă... - Decât dacă ce?
Decât dacă martora avea o relaţie privilegiată cu informatorul.
- Şi ne ascunde acest fapt. - Obiecţie.
- Se respinge. - Ăsta e adevărul?
Aveaţi o relaţie privilegiată cu informatorul?
- Nu ştiu ce vreţi să spuneţi. - Ba da.
Cred că ştiţi exact de ce eraţi la cimitir
şi ştiţi de ce v-a angajat procurorul,
deşi nu sunteţi licenţiată.
Şi ştiţi de ce informatorul anonim v-a căutat pe dv.,
şi nu pe oricine altcineva.
E însăşi esenţa activităţii dv. Nu-i aşa, dnă Dubois?
- Obiecţie. Care era întrebarea? - Întrebarea e...
De ce sunteţi atât de deosebită? Ce faceţi, de fapt, la procuratură?
- Cine sunteţi, de fapt? - Nu sunt Adam Humphreys.
- Ce-a spus? - "Nu sunt Adam Humphreys."
- Cine naiba e Adam Humphreys? - Ce-ai spus?
Adam Humphreys, care a luat examenul de barou în locul tău.
Nu sunt Dean Gardner, pe care l-ai mituit ca să-şi ţină gura.
Nu sunt nici Shannon Lessel. Îţi înşeli soţia cu ea.
- Luaţi mâna de pe microfon. - Acum ştii.
Chiar vrei să mă mai întrebi cine sunt?
Cu riscul ca toată lumea să afle cine eşti tu?
Aprod! Condu-l pe avocatul apărării la locul lui!
- Domnule... - Sunt bine.
Stenografa e rugată să recitească ultima întrebare.
"De ce sunteţi atât de deosebită? Ce faceţi, de fapt, la procuratură?"
"Cine sunteţi, de fapt?"
Doar un consultant care încearcă să-şi facă meseria.
Nu mai am întrebări.
Îmi rezerv dreptul să rechem martora.
Am înţeles. Mulţumesc.
Negativă. Biopsia a fost negativă.
Pentru cineva care a scăpat dintr-un pericol, pari cam deprimată.
Ce e? S-a terminat. Eşti dezamăgită?
- În legătură cu ce? - Pentru că nu ai spus cine eşti...
Nu cred. Dar ziua aceea se apropie, orice am face noi.
E un secret greu de ţinut.
O s-o sun pe bonă.
- Ce e? Ceva te roade încă, o simt. - Probabil nu-i nimic.
Doar mă cunoşti. Fiecare zi e înnorată, fiecare vis e un coşmar.
Sunt sigură că nu e nimic. Mai vreau vin.
Ne mai puteţi aduce un pahar de vin?
Cerule!
- Se sufocă! - Ajutor!
- Eşti teafără? - Da. Mulţumesc.
Cu plăcere. Nu-mi vine să cred că a mers.
- Stai jos şi bea nişte apă. - Mulţumesc.
Cu plăcere.
Poftim. S-o ţii ca amintire.
E de datoria mea.
- De ce zâmbeşti? - A ieşit soarele, asta e tot.