Rezişti? Ai murit de plictiseală? - Nu.
Încă 15 minute şi ne întâlnim cu mami şi cu fetele
şi mergem la film, bine?
Bine. Dar de ce cumperi şosete? N-ai destule şosete acasă?
Doar nu-ţi mai creşte piciorul.
Se uzează în timp. Şi, uneori, le papă uscătorul.
Avem un uscător care mănâncă lucruri?
Nu, dar unele lucruri se pierd în el. În principal şosetele.
Nu le mănâncă cu adevărat.
Stai aici o clipă, scumpo. Vreau să-l întreb ceva pe vânzător.
Aveţi cumva modelul ăsta şi pe altă culoare?
- Vin imediat. d-le. - Mulţumesc.
Bridgette?
Bridgette Dubois!
E patru dimineaţa. De ce eşti treaz?
E patru dimineaţa. De ce eşti trează?
Oamenii sunt îngroziţi.
De câte ori o roşcată care locuieşte singură aude un scârţâit,
crede că e Fantoma din Phoenix.
Şi?
Nu în seara asta. Nu cele trei femei cu care am vorbit.
Deşi am văzut legistul luând cadavrul primei victime
dintr-un tomberon din spatele unui club pentru bărbaţi.
Pui alarma, când te trezeşti la 6:30, ca să mă trezesc şi eu la 12:00?
Sigur. Nu vrei să întârzii cu pregătirea micului dejun,
dusul la şcoală, pregătirea prânzului sau ajutatul la teme.
- Îmi pare rău. - Ştiu. Şi mie îmi pare rău.
Oameni mor. Tu încerci să ajuţi. Înţeleg. Dar...
Nu e corect.
Pot să repar chestia asta, jur.
Să sperăm că nu voi avea coşmaruri, care să mă trezească.
Nu cred că e cazul să-ţi faci griji. Am făcut şi asta pentru tine.
Mami nu mă trage de păr. - Sunt convins.
... a fost descoperit ieri seară, într-un tomberon.
Bridge, închide televizorul, bine?
- Mănâncă fursecuri. - Ba nu.
Ştii ceva? Nu-mi pasă. Luaţi-vă lucrurile şi să mergem!
- Iar nu ne duce mami? - Uită-te în jur. O vezi pe mami?
Nu e ceva nou. Mami a lucrat până târziu şi acum doarme.
Noapte bună.
- Tura de noapte. Te aşteaptă. - O seară plăcută.
Mă duc să distrug orice urmă de roşu din părul meu.
- Cioc-cioc. - Spune că ai avut un vis.
Da. Luam cina cu familia mea. - Visează în continuare.
Am avut 11 apeluri de la femei convinse că Fantoma a venit la ele.
Încă mai discută cu băieţii noştri.
Eu şi Allison am discutat cu trei din ele.
Două dintre ele erau speriate, deşi fără motiv.
A treia voia doar ca iubitul să-i dea mai multă atenţie.
De la a doua dispariţie am avut peste 1 400 de apeluri
şi chiar şi şase mărturisiri.
Ce îl tentează? Nu poate fi doar părul roşcat.
Tipul ştie să pătrundă prin efracţie. N-a lăsat nici o urmă.
Răpirile sunt planificate şi bine gândite, nu sunt aleatorii.
Scuză-mă.
E de acasă.
Bună, scumpo. O clipă. E fiica mea cea mare.
- Ariel, e totul în ordine? - Da. Mă întrebam dacă ai aflat.
- Ce să aflu? - De ziua de mâine.
Mergem la călărit.
Ar fi bine dacă ai veni şi tu.
Să vorbesc cu şeful meu, să văd ce pot face.
- Te sun mai târziu. - Pa.
Am o problemă. Nu mă deranjează să lucrez ca detector de minciuni,
dar sunt patru nopţi consecutive şi ai mei îşi pierd răbdarea.
Pot să nu stau în seara asta?
Tocmai am primit un apel. Se pare că a lovit din nou.
- Eşti foarte tăcută în seara asta. - Consideră-te norocos.
- Sună a provocare. - Nu mă băga în seamă.
- Sunt doar frustrată. - De ce eşti frustrată?
Că sunt aici. Că frustrez pe toată lumea şi nu pot face nimic.
Cred că vorbeşti de frontul de acasă. Aici nu frustrezi pe nimeni.
Facem o înţelegere. Mergem la locul faptei.
Dacă nu simţi nimic, terminăm. Fără interviuri sau vizite.
- Eşti acasă la 23:00. Cum îţi sună? - Fantastic.
Ce drăguţ sunt!
- Bună seara. - E seară. Ce avem aici?
Mama încearcă de două zile să dea de ea.
Ne-a deschis proprietarul. Pare să se înscrie în tipar.
Victima a fost trezită din somn. N-am găsit sânge sau ADN.
- Nici urmă de luptă. - Roşcată?
- Desigur. - Pot să văd dormitorul?
E Allison Dubois. Lucrează la procuratură.
Pe aici.
Ai găsit ceva?
Atunci e unanim. Criminaliştii n-au găsit nimic în bucătărie.
Au venit aici, unde n-au găsit nimic.
Acum verifică perimetrul, unde, probabil, nu vor găsi nimic.
- Aşteaptă un pic, scumpo. - Plecăm în 15 minute.
Mă întorc imediat.
Bună, copilu'. Veşti bune.
Mami vine curând acasă, ceea ce înseamnă că merg mâine la călărie.
Spune-i lui tati că ar trebui să ajung până la 23:00.
Sigur. Dă-mi-l la telefon.
Îl căutăm pe Isaia, oameni buni. Găsiţi-l pe Isaia.
Staţi aşa...
Cred că am găsit. Cred că e pe oglindă.
- Îmi pare rău, dar nu văd nimic. - Allison?
A făcut-o cu degetul. Veniţi încoace.
Trebuie să te sun mai târziu.
Tot nu vedeţi, nu?
Să vă arăt ceva.
Uite...
Uite-l. Isaia, capitolul 14, versetul 21.
La naiba, el e!
Mai eşti la telefon?
Allison, eşti gata de plecare?
- Ne-a lăsat un mesaj. - Ce tot spui?
N-am simţit nimic în dormitor pentru că s-a întâmplat aici.
- Ar putea fi probe... N-ar trebui... - Uită-te în oglindă.
Ce-i asta?
E un mesaj din Scriptură. Cred că încearcă să ne spună ceva.
Nu sunt o jucărie. Nu sunt un obiect. Mi-ai închis telefonul în nas.
Nu poţi să începi să mă săruţi şi să te aştepţi să se rezolve.
Ce uşor te dai bătută!
- Ai venit înainte de ora 24:00. - Cu mine vorbeşti, Jucărie?
- Cineva e foarte plin de el. - Am rezolvat cazul.
- L-aţi prins pe tip? - Bine, nu de tot.
Criminalul a lăsat un mesaj. Şi eu am fost singura care l-a văzut.
- Sunt mândru de tine. - Serios?
Sunt întotdeauna mândru de tine. Orice altceva s-ar întâmpla.
- Vrei să auzi ceva amuzant? - Mi te adresezi iar cu "jucărie"?
Ştii cine mi-a arătat indiciul? Kenneth Push, de la Texas Rangers.
- Nu pricep. Ce căuta acolo? - Nu era acolo.
Am avut o viziune.
Aşa e, nu l-ai cunoscut pe uluitorul căpitan Push.
Crede-mă, n-ai motive de îngrijorare.
Eşti pregătită să demonstrezi asta?
Poate. Pe locuri...
Fiţi gata... Start!
Mamă... Poţi să călăreşti în timpul unui uragan?
- N-ar trebui să fie două zaruri? - Jucăm cu unul.
Nu merge. Trebuie să muţi cel puţin 7 spaţii.
- Dublăm numărul care iese. - Iau nişte zaruri de la un alt joc.
- Nu poţi fi tot ce vrei. - Mami spune că pot fi orice vreau.
- Vorbea despre viaţă, proasto. - Jocurile fac parte din viaţă.
Nu e mai amuzant decât călăritul?
- Nu şi dacă nu pot fi portocaliu. - Ajunge!
Fiecare va fi ceva ce n-a mai fost până acum.
- Ce vrei să spui? - Tati va fi verde.
Mami va fi portocaliu şi voi veţi fi ceva nou.
Ariel, galben, Bridgette, albastru.
- Albastru e culoare de băieţi. - Începem.
Aşteptaţi un pic.
Dle căpitan Push, ai primit mesajul meu.
Lucrez mult cu procuratura locală. Cazuri foarte interesante.
Tocmai de aceea te-am sunat.
O să sune ciudat,
dar "Isaia, 14-21" înseamnă ceva pentru tine?
- Veşti bune. - Care sunt veştile bune?
Parcă jucam ceva.
Asta era acum o oră şi 20 de minute.
Îmi pare rău.
Un criminal cu acelaşi mod de operare a terorizat Texasul acum câţiva ani.
L-am sunat pe Devalos şi am avut o teleconferinţă.
- Vine mâine, să ne întâlnim. - Duminică?
Dnă Dubois...
În aprilie 2002 am fost sunat de un inspector guvernamental.
Fiica lui de 19 ani era studentă în Austin
şi nu mai sunase de o săptămână. M-am dus să arunc o privire.
Eram aproape sigur că e în Corpus, Cabo sau Daytona...
Unul din locurile alea de vacanţă în care evadează studenţii.
Trei zile mai târziu, i-am găsit cadavrul lângă un salon de masaj.
În următoarele 11 zile au mai dispărut alţi doi tineri.
O femeie de 20 de ani din Galveston şi un puşti de 18 ani din Houston.
Ai spus că una din victime era bărbat?
- Da. - Era cumva roşcat?
Nici unul nu era roşcat.
Încep să mă întreb dacă discutăm de acelaşi criminal.
Psihologii criminalişti par siguri că avem un criminal sexual,
interesat doar de roşcate.
Aveţi doar o fată până acum, nu?
Un cadavru. A văzut-o vreunul dintre voi?
Eu şi det. Scanlon am văzut legistul recuperând cadavrul din tomberon.
Părea că a fost înjunghiată. Sau mai rău. Era acoperită de sânge.
- Aveţi rezultatele autopsiei? - Vin mâine.
Să vă spun care vor fi. Fata va fi curată ca lacrima.
Nici urmă de agresiune sexuală.
Dar îi va lipsi inima.
Poftim?
Le ia inimile. Le scoate din piept.
N-are nici o legătură cu sexul.
- E ceva biblic. - Isaia, capitolul 14, versetul 21.
Pregătiţi măcelărirea fiilor, din pricina nelegiuirii părinţilor.
Ca să nu se mai scoale să cucerească pământul şi să umple lumea cu cetăţi.
Când găsim un cadavru, găsim asta.
De câte ori mergem într-o casă de unde a dispărut cineva...
Chestia cu Isaia a fost pe oglindă aseară. E singura dată...
Aţi căutat în tomberon, când aţi găsit cadavrul?
Mai uitaţi-vă o dată în tomberon. Uitaţi-vă în jurul lui. Sub el.
Pariez că veţi găsi mesajul. E modul lui de operare.
Ca atunci când scrii pe oglindă, unde poţi să nu vezi!
Tipul vrea să-l cauţi. Să munceşti ca să-l găseşti.
Eşti un filistin. Cu toţii suntem filistini.
Tot cred că e posibil să fie un alt făptaş. Un copiator.
E posibil. Dar mă îndoiesc. N-am dat publicităţii citatele.
- N-am vrut să-l încurajăm. - Şi cu ce rămânem?
Un citat despre copiii ucişi pentru păcatele părinţilor.
- Nu sunt sigur că înţeleg. - Nici eu n-am priceput.
11 zile, trei victime şi apoi totul s-a oprit.
A trecut ca o furtună.
M-am gândit că a murit. Dar se pare că m-am înşelat.
Nu e necesar, să ştii.
Pui la rotisor, cu trei copii care se bat pe iadeş...
Eşti dispus să renunţi la aşa ceva?
Bine. De data asta.
Ce-ţi face inima?
Se bucură că e aici.
L-am cunoscut, în final, pe uluitorul cpt. Push.
Credeam că e mai înalt.
- Cineva e prost dispus. - Ce spui? E duminică, ora 18:30.
M-am ocupat de copii, apoi de un musafir-surpriză.
- De ce aş fi prost dispus? - Eu am călărit pe Whisper.
Şi eu, pe Lightning. Şi tati şi Marie, pe...
- Bătrânul Clei. - Bătrânul Clei?
- Era foarte blând. - A fost atât de distractiv!
Tati a zis că nu s-a mai distrat de mult aşa.
N-ar fi putut fi mai frumos decât dacă aveam caii noştri.
- Cine ţi-a dat ideea asta? - Danielle Moynihan.
Ea are un ponei. Am văzut-o pe el.
- Avem un musafir. Nu e momentul... - Am avut şi eu ponei când eram mic.
- Serios? - Şi cum îl chema?
Jacinto. A fost botezat cu numele unei mari bătălii.
- De ce? Era rău? - Nu. Dar făcea multă mizerie.
Mizerie? Cum?
Ştii că, dacă ai o pisică, trebuie să-i cureţi oliţa?
Imaginează-ţi să cureţi după un animal mare.
Lasă în urmă şase-şapte cutii de balegă în fiecare zi.
Numai că nu e în cutii. Trebuie s-o iei cu lopata.
- În fiecare dimineaţă şi seară. - În fiecare dimineaţă şi seară?
Şi îl hrăneşti de două ori pe zi. Jumătate de balot de fân şi 50 l apă.
Trebuie să-i verifici potcoavele, să stai cu el când e bolnav...
Caii se îmbolnăvesc des?
Calul meu s-a îmbolnăvit rău spre final.
Avea colici: Rău de tot.
Am avut şi eu colici.
A trebuit să-i băgăm un tub pe nas,
ca să pompăm ulei în stomac, pentru a-l destinde,
Din păcate, nu ne-a ajutat.
A murit.
- Are cineva chef de desert? - Da!
- Veniţi să mă ajutaţi. - Mulţumesc.
- S-a mai înălţat în cursul serii. - Îl placi, ştiu asta.
- Bine, aşa e. Îl plac. - Îi spun când îl duc la aeroport.
Bine, aşa să faci.
Ce-ar fi să nu mai discutăm despre nimic legat de muncă
în următoarele nouă ore?
Asta te va face fericit, Jucărie? Ţi-ar plăcea, Obiect?
Gura!
Dnă Dubois?
Dnă Dubois, trezeşte-te!
Trebuia să-ţi spun, de îndată ce s-a întâmplat.
Trebuia să te anunţ.
- Ai avut dreptate de la bun început. - Ce tot spui? Ce cauţi aici?
Primul lucru care te izbeşte e tot ce ştii. Tot.
Întreaga ta viaţă. Te loveşte ca un val.
Durează o clipă, dar vezi tot. Şi simţi tot. Tristeţea, exaltarea...
E totul acolo. Şi nici nu e o secundă.
Al doilea val e tot ce nu ştii. Tot ce te-ai întrebat vreodată.
Cpt. Push... Soţul meu... E 3:30.
Eşti anihilat, cu o claritate extraordinară.
Văd totul de aici. Totul. Allison, sunt înrudite...
- Cine sunt înrudite? - Victimele pe care le alege.
Nu sunt aleatorii. Şi mai e o fată.
Următoarea pe listă. O cheamă...
Mă duc eu la aia mică. Tu trezeşte-le pe fete.
Bună dimineaţa.
Puteţi să-i spuneţi lui Kenneth Push că i-a venit şoferul?
N-aţi vorbit cu dl Push sau cu vreo rudă azi dimineaţă, nu?
- Poftim? - Nu ştiu toate detaliile.
Tot ce ştiu e că i-au chemat o ambulanţă după ora trei
şi a fost dus la spitalul St. Christopher.
Înţeleg că sunteţi departe de casă.
Un pacemaker temporar funcţionează câteva zile,
până se pune unul permanent.
E o procedură simplă. Aş vrea să mă lăsaţi s-o fac.
Dle doctor, abia ne-am cunoscut, nu?
Fără supărare, dar n-am obiceiul să las un străin să mă taie,
ca să-mi pună obiecte electronice în piept.
Am un doctor foarte bun acasă. Mă cunoaşte şi pe faţă, şi pe dos.
Peste o zi şi jumătate, când mă externaţi,
mă duc în Texas şi o să facă el tot ce e necesar.
Faci probleme?
- Sunteţi dna Dubois? - Da.
Eu sunt femeia din cauza căreia a ajuns aici.
Poate reuşiţi să-l convingeţi să mă lase să-l operez.
N-am nici o problemă. Am un model extern.
Îi spune inimii când să bată, ţine adresele, are până şi radio FM.
O să-l sun pe doctorul dv. din Houston, poate vă convinge el.
- Te scap din ochi 20 de minute... - Nu ştiu ce să-ţi spun.
M-am trezit în miez de noapte şi am recunoscut senzaţia.
Ştiam exact ce se întâmplă. Am sunat la recepţie.
Probabil că după aceea am leşinat.
Îmi amintesc că încercau să mă trezească în ambulanţă.
- Bănuiesc că pe la ora 3:30. - Da... Nu ştiu.
Purtai boxeri albaştri şi un tricou alb.
Acum o să-mi ghiceşti şi greutatea?
- Cred că ai venit să mă vezi aseară. - Poftim?
Ai venit în vizită în dormitorul meu. Era pe la 3:30. Credeam că visez.
Nu ştiam ce se întâmplă. Dar acum îmi dau seama că tu erai.
Probabil ai murit pentru un minut.
Ştiu că ţi-e greu să accepţi chestiile astea...
Nu ştiu ce să spun.
Am apărut în izmene? Sper că nu i-am jignit pe ceilalţi oaspeţi.
Ai spus că poţi vedea totul de acolo de unde eşti.
Că ai o claritate extraordinară.
Erai foarte entuziasmat. Mi-ai spus că crimele sunt legate,
că victimele nu sunt aleatorii.
Nu sunt aleatorii?
Nu pare o revelaţie care să merite să fiu la un pas de moarte.
Şi apoi ai spus că ştii cine e următoarea victimă.
- Şi? - Şi...
Cred că atunci te-au readus la viaţă. Nu mi-ai spus cum o cheamă.
Ai dispărut, pur şi simplu... Sau am adormit eu. Sau...
Ştiu că nu mi-ai spune toate astea dacă nu le-ai crede din toată inima.
Nu-mi amintesc să fi văzut pe nimeni aseară,
cu excepţia unui director speriat şi a unor medici de pe ambulanţă
ale căror nume nu mi le amintesc, dar care mi-au salvat viaţa.
Sunt om al legii.
Maniacul ăsta a omorât trei texani.
Nu crezi că ţi-aş spune, dacă aş şti că e vreo legătură?
Nu crezi că ţi-aş spune, dacă aş şti care e următoarea victimă?
Desigur.
Au legătură? Cum? Nu-mi dai multe informaţii.
Nu ştiu, dar au legătură.
Şi cum ai dat peste această revelaţie?
- Nu e important. - Bine...
E det. Scanlon. Fir-ar!
E 2:40. O s-o trezească pe Marie. Ridică şi închide.
- Allison, sunt Scanlon. - Vorbeşte. Mă ocup eu de Marie.
E în ordine. Înţelege. Ce e?
Am găsit cadavrele lui Darlene Denise şi Katie Fisher.
- Unde le-a lăsat? - Într-o biserică din centru.
- Chiar în districtul metropolitan. - Se potriveşte cu tiparul?
Nu e bar, nici clinică de avorturi, dar e o biserică neconvenţională.
Au o femeie preot şi cor de homosexuali.
E genul de loc care te-ar scoate din sărite, dacă eşti credincios.
- Şi Isaia? - E aici.
În toate cărţile de rugăciuni e un semn de carte chiar acolo.
Vrei să vii? Trimit o maşină. Depinde de tine.
Mă gândeam că o să vrei să vii la... comuniune.
- Vorbim mâine. Te sun eu. - Bine.
- Sigur. - Bine, mulţumesc.
- Era ceva important? - Nu.
- Ai luat decizia potrivită. - Nu te împăuna.
Nu iau nici o decizie. Mi-ai îndoctrinat doctorul.
- Aici cpt. Push. - Aici Allison Dubois.
Eşti foarte bine dispusă.
Nu ai în jur oameni care ţin morţiş să se joace cu măruntaiele tale.
Nu, dar fetiţa mea are febră. De-aia am sunat.
Voiam să trec să te văd înainte să pleci, dar nu ştiu dacă pot.
Atunci am veşti bune şi veşti proaste.
Vestea bună e că nu plec atât de repede.
Vestea proastă e că mâine mă operează şi n-o să-mi ardă de musafiri.
Poate reuşesc să trec să te văd când vine soţul meu acasă.
O să le cer pansamente curate, dacă ştiu că vii.
S-a făcut.
Iartă-mă, mai sună cineva. Scap imediat de ei.
Am pe cineva pe cealaltă linie... - Nu contează. Nu durează mult.
Pe baza conversaţiei de ieri, am cerut analiza comparativă de ADN.
Am primit raportul acum 20 de minute.
- Femeile astea sunt înrudite. - Poftim?
Încă nu m-am prins cum.
Dar ADN-ul arată că au acelaşi tată.
- Îmi cer scuze, eu... - Mă gândeam că vrei să ştii.
Mai eşti acolo?
Nu e genul de întrebare potrivită unui om cu starea mea de sănătate.
Văd că nu râzi... E totul în ordine?
Da... Nu... M-au sunat de la birou. Au comparat ADN-ul primelor victime.
Nu înţeleg cum,
dar femeile astea sunt înrudite genetic.
Au acelaşi tată.
Dle căpitan?
Cerule mare!
- Bună.
- Bună, tati. - Pentru cine sunt toate astea?
Balonul e pentru Marie, vinul, pentru mami. Unde sunt?
Marie doarme şi mami se îmbracă.
Slavă Cerului. Speram să vii mai devreme.
M-am oprit să cumpăr câte ceva...
- Pleci undeva? - Nu te supăra.
Fantoma a mai răpit o fată. Devalos mi-a cerut să mă duc acolo.
Aşteptam să vii acasă ca să mă duc la spital,
să-l salut pe cpt. Push. Îl vor opera mâine.
Mi-e milă de el. E într-un oraş străin, nu ştie pe nimeni...
Febra lui Marie a scăzut şi acum doarme tun.
Găseşti friptura în cuptor, va fi gata în 15 minute.
Dacă plec acum, am şanse să mă întorc până la 21:30.
- Mai eşti mândru de mine? - Uite ce a adus tati.
- Marie nu e cam mică pentru asta? - Fugi.
- Ne certăm la 21:30. - Promiţi?
- Desfac sticla la 21:15. - Ne sincronizăm ceasurile?
Du-te!
- De câtă vreme stai aici? - De puţin timp.
Mi-au spus că ţi-au dat ceva ca să-ţi treacă nervozitatea.
Aşa o numesc ei? Nervozitate?
Se pare că e o operaţie de rutină.
Nu şi când e vorba de inima mea.
- Puteam să opresc povestea asta. - N-ai de unde să ştii.
Ba da.
Ştiu.
Am sunat în Texas după ce am vorbit cu tine.
I-am pus să verifice analizele vechi.
A fost sub nasul meu, dar nu m-am uitat.
Mi-ai spus că sunt înrudite.
- Şi erau. - Nu, tu mi-ai spus mie.
Nu-mi amintesc numele fetei.
M-am gândit... M-am chinuit toată ziua.
Victima următoare... Mi-ai spus că am încercat să-ţi spun.
Cât e ceasul? Am pierdut noţiunea timpului.
E 22:15.
A răpit-o azi.
De acolo vin.
O chema Sarah Duffy.
Îmi pare rău.
Dumnezeu...
... e o entitate perversă.
Mai întâi mori şi abia apoi vezi totul.
Orele de vizită s-au terminat.
Şi tu trebuie să te odihneşti. Mâine venim să te luăm la 5:30.
Am înţeles.
Apropo, îmi puteţi aduce un pieptăn şi o unghieră?
Vreau să faci ceva pentru mine. Uită de toate astea.
Concentrează-te asupra sănătăţii tale.
- O să vin mâine, să văd ce faci. - Ai face bine.
Eu sunt. iartă-mă că am întârziat.
Aş fi sunat, dar mobilele nu sunt permise la secţia de cardiologie.
Cum a fost cu copiii?
Chiar dormi?
Îmi pare rău.
- Alo? - Allison... Sunt cpt. Push.
Am sunat să mă asigur că ai ajuns acasă,
că eşti în siguranţă şi în patul tău.
Sunt acasă, în siguranţă şi în patul meu.
Bine.
Să ne odihnim puţin. Ne vedem curând, bine?
Nu şi dacă te văd eu primul.
Bine?
Pa.
Va urma...