La naiba...
Toby, stai!
- Cucurigu! - "Cucurigu", cine?
Nu contează, retrag ce-am spus.
E prea devreme pentru asemenea discuţii.
- Ştii că e abia cinci dimineaţa? - Ştiu.
Asta e o listă de cumpărături?
Oarecum. E o listă cu ce crede Ariei că îi trebuie
pentru petrecerea în pijamale de mâine seară.
Prăjituri de orez, seminţe de floarea soarelui...
Ariel vrea să fie prietenă cu o fată, Celeste,
care e alergică la glucide.
De aceea te-ai trezit aşa de devreme?
- Nu. Am lovit o fată cu maşina. - În vis. Bine...
- Mai era cineva cu tine? - Nu.
- Era noapte, zi? - Era noapte.
Ai idee pe ce stradă s-a întâmplat?
- Vrei să-ţi spun numele ei? - Numele ei ar fi de folos.
Părea să fie zona aceea de lângă spital unde sunt toate casele.
- Atunci, e uşor. - Mă bucur că eşti uşurat.
Hai să cădem de acord ca de acum să nu mai mergi în veci cu maşina
în zona de lângă spital, unde sunt casele.
Ce e? Eşti supărată?
- Sunt doar frustrată. - De ce?
E ceva timp de când se întâmplă asta.
- Şi? - Scepticismul ăsta...
Nu e scepticism e exact opusul scepticismului. E convingere fermă,
urmată de, şi asta e partea importantă, un plan complet logic.
- Chiar aşa? - Serios.
- E ca în glumă în care cineva se duce la doctor.
Îi spune "Doctore, mă doare braţul când îl ridic."
Doctorul spune "Atunci, nu-l mai ridica."
Nu putem face să nu mai fie noapte.
Nu putem opri o fetiţă să iasă în drum.
Dar, dacă nu eşti pe acel drum, în maşină, nu o vei lovi...
Pentru Dumnezeu, Allison, zâmbeşte!
E o tragedie pe care o putem evita, şi ăsta e un dar de la Dumnezeu.
Eu zic că ar trebui să sărbătorim. Treci în pat!
- Vreţi să verific nivelul uleiului? - Glumeşti... Mai faceţi aşa ceva?
Oferim servicii complete, domnişoară.
La naiba...
- Vreţi să verific ceva? - Nu ştiu. Ba nu, staţi...
Buna dimineaţa.
Bună dimineaţa. Nu ştiu dacă aţi deschis,
dar speram să pot bea o cafea până când mi se montează un far nou.
Pe aici, vă rog.
Încetează...
Mulţumesc.
James?
James!
Nadine... Ce faci?
- L-ai sunat pe broker? - Nu, nu l-am sunat.
- S-a întâmplat din nou în baie. - Nadine...
- Apa nu curge, şi lumina a pâlpâit. - Casa e veche.
Apa curge acum.
Apa curge...
- Vreau să ne mutăm. - Nadine, te rog...
Nu mai pot trai aşa, James.
Nu mai pot!
Cred că trebuie să spun cuiva.
Ce anume să spui?
Ce să spui?
- Ce anume să spui.?! - Nu contează.
Ce să spui? Ce?
- Poftim. - Mulţumesc.
Scuzaţi-mă că vă deranjez... Pot să iau îndulcitorul?
- Poftim? - Îndulcitorul. La masa mea nu mai e.
- Mulţumesc. - Pentru puţin.
Mai e ceva?
Vă simţiţi bine?
Nu am vrut sa par curioasa, dar...
Dacă vă răzgândiţi...
De la Procuratură...
- E un delict să plângi în public? - Nu, sigur că nu...
Iartă-mă. Vrei doar să fii amabilă, şi eu mă port aşa.
- Lasă-mă să-ţi plătesc eu cafeaua. - Nu, nu e nevoie...
Mi-ar face plăcere. Peste câteva zile e ziua mea,
şi aş vrea să fac un gest frumos pentru cineva.
Bea-ţi cafeaua şi încearcă să nu răstorni zahărul când te aşezi.
Trebuia să o întreb cum o cheamă. M-am purtat ca o proastă.
Ce-ai fi făcut dacă îi aflai numele?
Nu ştiu... L-aş, fi verificat pe computer la serviciu,
să văd dacă există un raport al poliţiei,
dacă a cerut un ordin de interdicţie...
- Ai luat tofu? - Am luat.
- Tofu? - Lui Celeste îi place pe pizza.
Şi cine e Celeste? Nu-mi amintesc să-mi fi vorbit despre ea.
E o elevă nouă. Părinţii ei s-au mutat din New York.
Îmi place de ea.
A călătorit în toată lumea şi ştie tot despre toate.
Allison, sunt Lee Scarilon. Te-am trezit?
- Nu face nimic. - Cunoşti o anume Nadine Massey?
Nadine Massey? Nu, n-am auzit de ea.
Nu e prietena ta? Nu ai cunoscut-o la serviciu?
Nu cred.
Ai idee cum a ajuns cartea ta de vizită la ea?
Stai... Cred că am întâlnit-o ieri. Ce s-a întâmplat? E bine?
"Bine" nu e cuvânt pe care l-aş folosi.
Le cheamă Hannah, Celeste şi Ashley.
Nu, pe Hannah o ştiu.
Trebuie să vină la trei, şi eu mă întorc până atunci, fii sigur.
Te cred.
- Trebuie să ştiu dacă e ea. - Înţeleg.
Parcă ar fi trebuit să o întâlnesc, să o ajut, dar nu am făcut-o...
Ia-o mai uşor... Ai întâlnit-o doar cinci minute.
Soţul ei spune că a adormit uitându-se la televizor.
Pe la trei, când s-a trezit, şi-a găsit soţia moartă, pe podea,
împuşcată în tâmplă.
- Nu a auzit focul de armă? - El aşa spune.
Uşile terasei erau deschise, dar nu erau urme ale vreunui intrus.
Arma era pe podea, lângă ea.
Soţul ei spune ca o ţineau în seiful din dormitor.
El spunea că-şi iubea soţia nebuneşte, dar că era cam isterică.
Pare distrus, dar nu surprins că ea s-a hotărât să se sinucidă.
Nu pari convins...
Ştiu şi eu? Sunt surprins că ea a ales să se împuşte.
În casă erau destule tranchilizante ca sa omori o balenă.
Ştii ce e ciudat? În ultimele zile, a părut chiar fericită.
Fericită?
Fericită cum nu mai fusese de mult. Cel puţin, mie aşa mi s-a părut...
Poate că era uşurată că luase decizia
şi ştia că se va termina totul.
Vă mulţumim că aţi stat de vorbă cu noi.
S-ar putea să fie nevoie să mai vorbim peste câteva zile.
Oricând, dle detectiv.
Tati, ce e mai mare decât două perechi?
Trei bucăţi.
- Cine vrea floricele? - Eu vreau!
- Vrei floricele? - Da. Mulţumesc.
Tată, ce e mai mare decât trei bucăţi?
Un ful.
Pepenele tău, şi măresc miza cu o cireaşă.
Stai! Ai fui? Renunţ.
Se spune că "arunci cărţile", Celeste.
Le arunc şi eu.
Mai vrea cineva ceva? E toată lumea bine?
Da, nu avem nevoie de nimic.
Mergem în dormitor să jucăm "hipopotamii înfometaţi"...
"Hipopotamii înfometaţi"!
Sună-mă dacă ai nevoie de mine. O să-ţi împrumut ceva bani.
Bine, tată.
Mulţumesc, dle Dubois.
Nu-mi place jocul ăsta! Mereu câştigi.
- Îmi pare rău. Nu am ce să fac. - Are noroc, asta e tot.
Vreau să facem ceva distractiv. Nu ai piscină, nici X-Box.
- La tine acasă nu te poţi distra. - Îmi pare rău...
Asta e, nu ai ce face. Eşti plicticoasă.
- Ce-ar fi să jucăm "mâine"? - "Mâine"?
E foarte bună la asta.
Trei de romb. E o carte bună, una norocoasă.
Îţi place de un băiat, Robert... Bobby...
- Bobby Soames? - O să te sune mâine.
Cine e Bobby Soames?
Un prieten al fratelui meu. Nici măcar nu e în şcoală cu noi.
- De unde ai ştiut? - Ţi-am spus că e bună la asta.
- E rândul meu! - Bine.
Cinci de treflă. Nu e foarte norocos.
- Ce e? - O să păţeşti ceva la glezna stângă.
Ce tot spui?
Poate că mă înşel...
Oare? Ai ştiut despre Bobby Soames. Eu aş avea grijă cu glezna aia.
E rândul meu.
Stai puţin! Eu sunt noua ei prietenă şi sunt oaspete.
Mai ghiceşte-mi o dată.
Regina de cupă. Îmi place asta...
Ce este? Spune-mi ce înseamnă!
Nu-mi spui?
Nu înseamnă nimic... Spune că pot să ghicesc doar o dată pentru cineva.
Şi gata? Ce e asta, o regulă? Nu e deloc distractiv!
Nu vreau să mai jucăm asta. E o prostie.
Cum rămâne cu mine?
Fetelor, am ajuns acasă!
E mama! Spunea că o să aducă pizza şi nişte casete.
Bună.
Îmi pare rău, scumpo... Te-am trezit?
Nu. Nu pot să dorm.
- Eşti bucuroasă, nu? - Da...
- Toată lumea s-a distrat? - Da... Nu ştiu.
Scumpo, nu-ţi pare rău că le-ai invitat, nu?
Nu.
Sunt sigură că e mai bine decât crezi.
Îmi pare rău că nu am fost aici când a venit toată lumea.
Nu-i nimic. A trebuit să lucrezi.
E greu să ai 12 ani.
La 38 e şi mai greu. De aceea e important să exersezi la 12 ani.
- Ce se întâmplă? - Pe Ariei o frământă ceva.
- E ceva serios? - La 12 ani, orice e serios.
Îmi pare rău că nu am ajuns acasă mai devreme.
Am plecat de la femeia aceea, am închiriat casetele,
am fost la pizzerie, am luat pâine fără glucide...
Nici nu ştiu când s-a întunecat. M-am trezit lângă spital,
am intrat în panică, am întors şi am luat-o pe alt drum spre casă.
Ai lovit pe cineva?
- Din câte ştiu eu, nu. - Atunci, nu-ţi mai face griji.
Am fost eu aici şi am făcut o treabă excelentă.
Refuzi să porţi o conversaţie serioasă cu mine...
Împuşcă-mă. Sunt într-o dispoziţie bună.
Cred că e plăcut...
Iartă-mă, dar refuz să particip
la sărbătorirea a tot ce nu e în regulă cu Allison Dubois.
Da, probabil că fiica noastră de 12 ani,
după ce i s-a permis să stea peste ora de culcare cu trei prietene,
după ce a mâncat cât un cal şi a băut lucruri
cu care în alte ţări se diluează probabil vopseaua de pe avioane,
nu se simte prea bine, şi sunt sigur că e vina ta...
Nu asta am vrut să spun...
Şi o femeie pe care ai întâlnit-o întâmplător ieri,
al cărei nume nu l-ai aflat decât dimineaţă
şi care era hotărâtă să-şi ia viaţa, şi-a luat viaţa.
Sunt sigur că şi asta e vina ta. - Ştiu că vrei să mă înveseleşti...
Şi partea mea preferată, o fată pe care ai lovit-o în vis cu maşina,
ceea ce nu înseamnă că ai lovit-o cu adevărat.
De ce nu te superi de pe acum pentru asta,
în loc să aştepţi până când se va întâmpla?
- Ai terminat? - Nu, încerc să argumentez ceva.
Da, sunt în dispoziţie bună. Toate fetele gălăgioase din casă,
jumătate fiind ale noastre, au adormit, în sfârşit,
mâine e duminică, adică nu trebuie să merg la lucru şi, în sfârşit,
nu ştiu dacă ai văzut, dar toată casa miroase a prăjituri.
De aceea, scumpo, îmi pare rău, dar refuz să fiu deprimat,
ceea ce înseamnă că refuz să te las să fii deprimată.
Acelaşi discurs i l-am ţinut şi eu lui Ariel.
Vezi? Minţile mediocre gândesc la fel.
Cred că trebuie să spun cuiva.
Ce anume să spui?
Ce să spui?
Ce anume să spui?!
Ce să spui? Ce?
Nu contează...
James, se întâmplă din nou!
Încetează, te rog...
Mulţumesc.
James, fă-o să se oprească!
James!
Nadine!
Salut. Bună.
- Ai avut o zi bună la şcoală? - Da. Putem să plecăm?
Bine. Ţi-ai luat la revedere de la...?
Da. Putem să plecăm?
A spus cineva la şcoală ceva de petrecerea ta?
Nu ştiu... Cred că da.
S-au simţit bine? Fetele s-au distrat?
Da, mamă, toate s-au simţit bine. Vrei să nu mai vorbim despre asta?
Bine...
La petrecere, ca să ne distrăm, le-am ghicit fetelor viitorul...
Bine...
N-a fost greu. Parcă aveam totul în minte, şi apoi le-am spus,
şi am ştiut ce să le zic ca să mă placă.
Ştiam că Celeste ar vrea ca băiatul de care îi place să o sune.
Dar apoi m-am gândit cum îşi va luxa Ashley glezna...
Şi ai spus ceva?
Şi apoi m-am gândit la ceva şi mai rău...
- Despre Ashley? - Despre Celeste.
Era mai în vârstă, în liceu, cred.
Era în spital şi era foarte bolnavă.
I se puseseră tuburi, nu putea să respire,
şi un preot stătea lângă ea şi aştepta... Asta m-a întristat.
Şi azi la balet, Ashley şi-a luxat glezna,
iar Celeste mi-a spus că a sunat-o Bobby...
Crezi că asta înseamnă că Celeste se va îmbolnăvi?
- Stai puţin... Ce i-ai spus? - I-am spus să nu mai zică nimănui.
I-am spus că de multe ori mă înşel şi eu,
că nu putem decât să aşteptăm, că poate oricând să vorbească cu mine,
că voi aştepta cu ea...
Asta a fost tot?
Da. Am fost mândră de mine. Am crezut că a fost un răspuns bun.
Nu sunt aşa de sigur de asta.
Nu sunt sigur că nu ar trebui să-i sunăm pe părinţii fetei.
Şi ce sa le spunem?
Nu ştiu... "Duceţi-vă fata la doctor să i se facă analize."
Nu ştim dacă boala de care suferea în viziune nu poate fi prevenită.
- Nu ştim... - Nu ştim nimic! E vorba de Ariel.
Da, dar celelalte două lucruri s-au întâmplat, nu?
Scuză-mă... Vrei să-i suni pe părinţii ei şi să le spui
"Ştiţi, fiica mea, Ariel Dubois, a avut o viziune"
"în care fiica dv. era pe moarte pe un pat de spital"?
Ştiu şi eu? Nu suntem oarecum obligaţi?
Suntem obligaţi faţă de fata noastră să nu spunem sau să nu facem ceva
care să-i facă unei fete de 12 ani viaţa şi mai grea decât e.
Şi, dacă-i suni pe părinţii fetei şi le spui că Ariel are viziuni,
nu-i vei face viaţa mai uşoară în clasa a şasea.
La naiba...
A zis cineva "mâncare chinezească"?
E o seară minunată în Phoenix, sunt 25 de grade şi nici un nor.
Revenim la muzică, şi iată ceva care vă va face seara mai plăcută.
La naiba...
Toby, stai!
Dumnezeule... Ar trebui să fiu atent la drum.
- La mulţi ani mie... - La mulţi ani...
Să aşteptăm până acasă, scumpo. Am o surpriză pentru tine.
Nu vreau să aşteptăm. Vreau să ne distrăm...
Am vorbit în versuri...
Toby, stai!
Dumnezeule...
Ce faci?! Opreşte!
Am băut două Martini şi o cafea irlandeză. Dar tu, Nadine?
Ce?
Vrei să ajung după gratii? Vrei să fiu închis
pentru că ne-am îmbătat de ziua ta şi o fată a sărit în faţa maşinii.
Trebuie să sunăm, să spunem cuiva...
O va ajuta cineva. O să fie bine, ca şi noi.
Bine! Îmi cer scuze.
Da, îmi amintesc cazul. Melanie Davenport,
accident cu fugă de la faţa locului. Crezi că ştii ceva?
Cred că şoferul era James Massey soţul Nadinei Massey.
Cred că ea era în maşină când s-a întâmplat
şi că sentimentul de vinovăţie a făcut-o să se sinucidă.
Fără supărare, dar teoria asta se bazează pe dovezi?
Singurul martor era la doua străzi depărtare
şi a văzut o maşină de culoare închisă care a lovit-o pe Melanie.
Conform datelor de la Circulaţie,
În 2004 familia Massey avea un E.S verde.
Vopseaua de pe hainele lui Melanie se potriveşte cu a maşinii
pe care ei o aveau în acel an.
Nu e foarte mult, Lee. Ştim unde e maşina acum?
După datele de la Circulaţie, s-a anunţat că a fost furată.
Nu-mi spune că s-a întâmplat la o zi după accident...
După două. În raport scrie că a dispărut din parcare
în timp ce Nadine Massey făcea cumpărături de Crăciun.
Eu cred că au dus-o într-un oraş de la graniţă
şi au lăsat-o cu cheile în contact.
Probabil că până seara a fost dezmembrată în vreun atelier mexican.
E fascinant, dar sunt numai coincidenţe şi speculaţii.
Pe baza lor nici nu-i pot pune întrebări.
Da? Eu l-am sunat şi l-am chemat aici. Acum e în sala de conferinţe.
De ce, să discutam posibila lui implicare
într-un accident de acum un an?
Cred că am uitat să-i spun asta.
Îi suni prietenii, rudele...
Mai întâi, trebuie să le spui că nu mai e,
iar apoi trebuie să găseşti o cale
ca să le spui cum s-a dus...
Mulţumim că aţi venit, dle Massey. Ştim cât de greu vă este
şi vrem ca totul să se termine cât mai repede.
Din păcate, arma înregistrată pe numele dv.
are legătură cu moartea soţiei dv.
Înţeleg. Puteţi să mă întrebaţi orice.
- Mă scuzaţi. Sunt puţin răcit. - Nu face nimic.
Ştiu că detectivul Scanlon şi dna Dubois v-au întrebat deja,
dar credeţi că a existat ceva anume
care a făcut-o pe soţia dv. să vrea să-şi ia viaţa?
M-am tot gândit...
Se apropia ziua ei de naştere,
dar ea se bucura întotdeauna când urma să fie ziua ei.
Aţi avut cumva un E.S. 2004 verde, dle Massey?
Da. A fost furat.
Avem un martor care afirmă că maşina poate fi implicată într-un accident.
Da, dar a fost furată cu ceva timp în urmă...
Cred că e aproape un an de atunci.
Înţeleg, dar acest accident a avut loc cu câteva zile înainte.
De ziua soţiei dv., mai exact.
A murit o fată de 15 ani, Melanie Davenport. Alerga după câinele ei.
Şoferul nu a oprit. Nu a sunat nici măcar la 911.
Bine...
Atunci, motivul pentru care mă aflu aici...
Vreţi să spuneţi că bănuiţi că soţia mea a lovit-o pe această fată
şi nu a anunţat poliţia?
Dacă e aşa, s-ar explica multe lucruri.
Ce lucruri?
Starea ei de spirit din ultimul an, de exemplu.
Dacă ar fi adevărat, şi nu spun că e,
nici nu-mi pot închipui ce povară avea pe suflet...
Nu e de mirare că era aşa de nervoasă.
Fetele dorm. Le-am minţit şi le-am spus că te vei duce mai târziu,
când vor dormi, să le săruţi.
Asta poate să nu fie o minciună... De unde ştii că e?
Sunt pasionat de istorie, şi istoria mi-a arătat
că, atunci când ai o dispoziţie ca asta şi stai pe canapea,
gândindu-te că nu poţi schimba nimic,
în cele din urmă adormi şi nu te mai vede nimeni până dimineaţă.
Nu se va întâmpla asta. Vreau să fiu puţin singură.
Am avut o zi deprimantă.
N-am de unde să ştiu asta. N-ai spus trei vorbe de când ai venit.
Pe scurt, James Massey şi-a trădat fără ruşine soţia moartă.
Putea să spună că nu ştie nimic.
Ştie că nu putem dovedi că a fost acolo,
dar el a trebuit să meargă mai departe şi să o acuze pe Nadine,
care nu se poate apăra.
- Îmi pare rău. Trebuia să spun asta. - Şi eu trebuie să spun ceva.
Azi i-am cerut lui Ariel numele şi telefonul părinţilor lui Celeste.
Sunt om de ştiinţă. Oamenii nu se îmbolnăvesc subit.
Se întâmplă treptat, în timp, şu sunt momente când se poate interveni.
Cred că merită să-ţi asumi riscul şi orice greutate ca să spui ceva
şi nu cred că m-aş mai fi putut suporta dacă nu o făceam.
Ştiu...
Ne vedem dimineaţă.
Nu te teme, nu o să adorm aici.
James!
Nadine!
Scumpo...
Ce ai făcut?!
Nu-ţi face griji, scumpo, o să chem ajutoare...
James...
Trebuie să spunem. Nu mai pot... Nu mai pot trăi aşa.
Ce tot spui? Cui să spunem?
Poliţiei... Nu va pleca până când nu facem asta.
- I-ai sunat? Vin? - Vin... O să fii bine.
Ce prostie am făcut... Nu vreau să mor.
- Ştiu. - Am vrut doar să înceteze.
Stai cu mine?
Da, stau cu tine până când ajung ei...
Închide ochii, scumpo. E în regulă...
Durează doar câteva minute.
Allison?
E în regulă, eu sunt. Îmi caut portofelul. Trebuie să plec.
Să pleci? E două dimineaţa! Unde vrei să te duci?
Pe strada aceea de lângă spital. Nu s-a terminat. Am avut încă un vis.
Bine... Treci în pat să mai visezi.
Nu pot. Cred că fata moartă, Melanie Davenport,
încearcă să-mi spună ceva.
Nu o vei găsi aici.
Melanie e bine. E în siguranţă. E acolo unde trebuia să fie.
Dar tu? Eu? Încă mă mai adaptez.
Încerc să mă obişnuiesc cu ideea şi să accept ce a făcut el.
Ştii că mi-au trebuit aproape 27 de minute ca să mor?
A stat 27 de minute lângă mine, ţinându-mă de mână,
în timp ce eu încercam să rezist
şi aşteptam să aud sirenele unor maşini care nu au mai venit...
Dar cred că o meritam.
Trebuia să mă duc la poliţie şi să le spun ce am făcut.
E tot ce îşi dorea Melanie. Nu a vrut să-mi facă rău.
În ziua în care ne-am întâlnit în restaurant, ea a aranjat asta.
Ai avut probleme cu farul ca să îmi dea o şansă să mărturisesc,
o şansă să trăiesc, de care eu n-am profitat.
Acum, părinţii lui Melanie nu vor afla niciodată
cine le-a luat fata de lângă ei.
Ce se va întâmpla cu soţul tău?
Şi el a avut azi o şansă, când a fost cu tine, în sala aceea.
A avut o şansă şi i-a dat cu piciorul.
Cred că acum totul depinde de mine.
Dar ce vei face? Evident, nu se teme de fantome.
Nu se teme de lumini care pâlpâie sau de muzică.
Dar, dacă cineva sau ceva ar stinge lampa de veghe
de la aragazul vechi din bucătărie, iar James ar fi răcit,
nu ar simţi mirosul gazului, care ar umple încăperea
şi, când James şi-ar aprinde ţigara...
Mă întreb ce e cu sirenele astea...
Simţi mirosul?
Nu uita să ei numele lor şi telefonul.
- Nu uit tată. - Bine.
De ce nu s-a trezit mama? Îmi place mai mult cum toarnă ea.
Mami a stat până târziu. A avut treabă.
Da, sunt mama ei...
Bună dimineaţa.
- În legătură cu Celeste... - I-am amintit deja.
A sunat mama ei.
Voia să ştie dacă îi poţi lua azi temele lui Celeste,
pentru că ea trebuie să meargă câteva zile la New York.
De ce? Ce se întâmplă?
Are o verişoară cu zece ani mai mare decât Celeste,
care îi seamănă leit.
Au aflat că are leucemie şi se duc să-şi ia rămas bun.
Ştii, nu-mi mai e foame. Nu pot să mai mănânc.
O să mă duc în camera mea.
Îi sunt datoare cu o discuţie.
Nu înţeleg... Ce se întâmplă? De ce sunteţi toţi aşa de serioşi?
E greu de explicat. O să înţelegi când o să fii mai mare.
Mă întorc repede.
Nu ştiu cui să-i spun asta. Se pare că am rămas doar noi, puştoaico.
Sincronizare: DISTEL subs.ro TEAM (c) www.subs.ro