Din episoadele anterioare...
- Ce este? - O vrajă de protecţie.
- Destram-o! - Cineva şi-a vârât coada.
Cine e acolo?
Regina este rea, dar eu sunt diabolică.
Cei diabolici înving întotdeauna.
Priveşte câte lucruri are...
Onix, perlă neagră, diamant...
O familie ar trăi îndestulată cu aşa ceva.
Le-a lăsat pe toate când a plecat.
Ce lucruri frumoase!
Au stricat orzul pe gâşte.
Mi-ar sta bine cu asta.
Aşa se poartă o rochie!
Ştiu că arăt minunat.
Găseşte-o pe Regina cea Rea şi spune-i că sunt aici.
Nu e nevoie s-o iei cu frumosul.
E ca pe vremuri, nu-i aşa?
Doar că nu fugim de Regina, ci împreună cu ea.
- Cred că s-a schimbat în bine. - Sper s-o ţină.
Oricum, încă pare cătrănită.
De n-ar fi încercat să ne facă rău, mi-aş fi făcut griji.
Voi vorbi cu ea.
Eşti pregătită să poposim, Regina?
Te gândeşti la Henry, nu-i aşa?
Întotdeauna mă gândesc la Henry.
Dar mă mai gândeam la ceva.
La tunelurile de sub castel.
Poate vraja nu are putere acolo.
- Am putea strecura o armată înăuntru. - O armată ar fi detectată.
- Atunci cu ce ne ajută tunelurile? - Mă pot duce pe mine înăuntru.
Apoi pot doborî scutul magic şi veţi putea trimite oastea.
Suntem atacaţi!
- Tati! - Roland!
Unde te grăbeşti aşa?
Vezi? Nu mai e aşa înfricoşător.
- Acum ai o jucărie nouă. - Mulţumesc.
UN AN MAI TÂRZIU
Henry a adormit la etaj.
Dacă se trezeşte, să spuneţi că mă ajutaţi cu un caz.
Ce s-a petrecut aici? În afară de ce e evident.
Nu ştim.
Te-am văzut ieşind din oraş cu Henry. Regina şi-a făcut vraja.
Apoi... nu mai ştim nimic.
Ne-am trezit în patul nostru, ca în orice dimineaţă la Storybrooke.
Doar că nu era orice dimineaţă.
E vremea recoltei, dar nu vă amintiţi semănatul.
- Ce ghinion! - A trecut un an.
- Eram la New York. Ştiu. - Noi nu ştim unde am fost.
- Nu ştim nici dacă am plecat din oraş. - Aţi plecat.
- Am fost cu voi. - În Pădurea Fermecată?
Vraja Reginei ne-a dus acolo.
Am stat o vreme cu un prinţ şi o prinţesă, Phillip şi Aurora.
Dar nu eram prea sociabil. Am pornit pe cont propriu.
Ultima oară când v-am văzut, mergeaţi spre castelul Reginei.
Şi acum sunteţi blestemaţi. De ce nu mă mir?
Regina nu pare să ştie mai multe. Nu cred că e vina ei.
- Aşa susţine ea. - Nu pricep.
Dacă ai plecat înainte să fie urzit blestemul,
cum ai ştiut s-o aduci pe Emma?
Pe când navigam, o pasăre s-a aşezat pe timonă.
Purta un bilet care-mi spunea s-o aduc pe Emma aici.
De picior avea legat un flacon cu o poţiune a memoriei.
- Cine l-a trimis? - Am presupus că voi.
Un mesaj printr-o pasăre. Pare stilul tău.
- Ce e? - Am mai pierdut unul. Am rămas cinci.
- Patru. Voiosul nu răspunde la mobil. - Ce se întâmplă?
- Bine că te-ai întors, soro! - Nu doar amintirile au dispărut.
Au început să dispară şi oameni.
Cel care ne-a blestemat ne elimină pe rând.
- Cine anume lipseşte? - În afară de pitici, nu ştim sigur.
A fost mare haos în ultimele zile. Ne e greu să le ţinem socoteala.
Staţi! Neil e aici?
- Încă nu l-am găsit. - Poate a fost răpit şi el.
- Înclin să cred că da. - Leroy!
Va apărea el, Swan. Ca întotdeauna.
E o tabără în pădurea de lângă oraş. Poate că Neil e acolo.
Sau puterea blestemului nu l-a înghiţit.
Putem afla într-un singur fel.
- Trebuie să vă redăm amintirile. - Cum?
Aflând cine vi le-a luat.
A FOST ODATĂ CA NICIODATĂ
- Ce naiba era? - Monstrul care ne-a atacat pe drum.
Semăna al naibii de mult cu o maimuţă.
- Una înaripată? - Întocmai!
- Te porţi de parcă ar fi normal. - Este.
Dar nu aici. Există un tărâm cu astfel de vieţuitoare.
Am citit despre el. Oz.
- Oz? Există cu adevărat? - Tocilara are dreptate. E real.
Şi, dacă amicul primată e un indiciu,
ştim precis cine s-a instalat în castel.
Vrăjitoarea cea Rea.
- Cea din est sau din vest? - Mai contează? Oricum e de rău.
Pe una prăbuşeşti o casă. Pe a doua arunci apă.
Regina, ştim doar că e verde şi cu pălărie ascuţită?
- Ce i-ai făcut? - Nimic. Nici nu o cunosc.
Nu vrea să se răzbune pe tine? Uluitor!
Să lăsăm partea cu Oz. Respectăm planul.
Ne înarmăm şi atacăm, dacă poţi doborî scutul.
Nu-ţi face griji pentru mine.
- Vin cu tine. - Nu. Mă descurc singură.
E vorba de Vrăjitoarea cea Rea.
Are maimuţe înaripate şi cine mai ştie ce!
Nu-mi pasă nici dacă o apără Ghilda Acadelelor.
Pot doborî singură scutul.
Atunci te aşteptăm dincolo de el.
Poftim, Hen... puştiule. O ciocolată caldă.
E cu scorţişoară! Cum ai ştiut că aşa îmi place?
Am ghicit după chip.
Henry, ei sunt David şi Mary Margaret.
O ajutaţi pe mama cu cazul?
- Sau ei sunt cei daţi în căutare? - Nu, sunt...
- Sunt nişte prieteni vechi. - De unde?
- Din Phoenix. - De aici.
Din Phoenix şi de aici.
Parcă la Phoenix ai stat la mititica...
- Da. Eram colegi de celulă. - Pe bune?
- De ce v-au închis? - Pentru tâlhărie.
Oamenii mai fac greşeli.
Important e să găseşti o cale să-ţi vezi de viaţă.
- Îl cunoşteaţi pe tata? - Să comandăm?
Îmi pare rău. Nu voiam să te sperii.
- Nu-i nimic. - Regina.
Regina, trebuie să vorbim. Vino!
- Parcă nici nu mă vedea! - Pentru că nu-şi aminteşte de tine.
Dar tu îţi aminteşti. De ce ai venit?
Storybrooke, alt blestem, un an dispărut... Tu ce crezi?
Cum ai ştiut că trebuie să te întorci?
V-am dăruit o viaţă nouă, cu alte amintiri.
Hook m-a găsit şi mi-a dat o poţiune ca să-mi amintesc.
- Nu avea şi pentru Henry. - Ce potriveală!
Nu eu am urzit blestemul, dacă asta te întrebi.
- Mi-a trecut prin cap. - De ce aş face una ca asta?
- De ce mi-aş şterge un an din viaţă? - O fi fost un an nasol.
- Aşa m-ai făcut să-l aduc pe Henry. - Fără să-şi amintească de mine?
Dacă mi-aş dori fiul înapoi, crezi că m-aş tortura aşa?
Blestemele trebuie să-i rănească pe alţii!
Poate, dar trebuie să mai elimin din suspecţi.
Cum?
Folosindu-ţi puterea specială asupra tuturor?
Ai tu o idee mai bună?
INTRAŢI ÎN STORYBROOKE
N-am mai văzut aşa un arc.
Ţinteşte mai precis decât oricare altul, fără magie.
- De unde îl ai? - L-am cumpărat.
Cu ce bani?
L-ai şterpelit?
Proprietarul părea bogat. Noi suntem sărmani.
Trebuie să mâncăm.
Apropo, văd ce vom mânca.
Să vedem cât de iuţi de picior sunt curcanii sălbatici!
Era să-l nimereşti. Chiar ţinteşti mai bine cu arcul ăsta!
John! Unde te duci?
GRANIŢA STORYBROOKE
John!
GRANIŢA STORYBROOKE
De aici a fost răpit.
Eu n-aş trece de linie.
Crezi că Micul John a fost răpit traversând graniţa?
E logic. Piticii o păzeau, să vadă dacă vine sau pleacă cineva.
- Cine l-a răpit pe Micul John? - N-am văzut bine. O fiară cu aripi.
Ca monstrul care m-a atacat la New York.
- Cel cu care urma să te măriţi? - Voiai să te căsătoreşti?
N-aţi remarcat că am zis "monstru"?
- Trebuie să-l găsim pe Micul John. - Ne poate duce la ceilalţi.
- David, du-te împreună cu... - Tovarăşii Veseli.
Aşa. Şi căutaţi orice urmă a celui dispărut.
- Nu vii cu noi, Swan? - Încă nu. Regina avea dreptate.
Degeaba aş vorbi cu fiecare persoană.
- Ce vei face? - Le voi vorbi tuturor.
Oameni buni, ştiu că vă temeţi, că nu înţelegeţi, dar ascultaţi-mă!
Chiar ne împiedică un monstru să ieşim din oraş?
- Asta au păţit fraţii mei? - Da.
Credem că oamenii sunt răpiţi la graniţa oraşului.
- Iar suntem captivi aici? - Ca data trecută.
Atunci ne-am pierdut amintirile. Acum suntem târâţi în pădure!
Ştii cine ne-a blestemat, de ce ne vrea aici?
Încerc să aflu, dar e greu. Aţi uitat ultimul an din viaţă.
Cine să fie? Nu e limpede?
- Îţi aminteşti ceva? - Cine ne-a blestemat ultima oară?
Cine ştie să folosească blestemul?
Cine e singura care a mai făcut una ca asta?
Regina cea Rea!
De data asta, ştiu la fel de puţine ca voi.
- Te aştepţi să te credem? - E adevărul.
- Mie îmi miroase că e mâna ta! - Şi ne-ai mai răpit amintirile.
- Ţi-ai păstrat căsoiul... - Credeţi că de casă îmi pasă acum?
De slujbă, de astfel de lucruri?
Spune-ne adevărul! Vom înţelege.
- Eu nu. - Nu mint!
De-aş fi fost vinovată, acum aş fi fost cu fiul meu.
Nu te apropii de el până nu ne lămurim ce se petrece.
Deci te dai de partea gloatei?
Parcă stabiliserăm că sunt nevinovată.
Asta susţineai, dar nu ştiu dacă te cred.
Nu vă apropiaţi!
Regina, îţi aminteşti cu cine ai de-a face?
Dacă vreţi să fiu rea, foarte bine.
Veţi căpăta ceea ce vă doriţi!
Ştiam eu că e vinovată!
- N-o putem lăsa să scape. - N-o las.
- Nu. - Ce?
- Nu faci asta. - Nu vin?
Ba da. Pot fi de ajutor.
- Nu ţi-am cerut ajutorul. - Nu înseamnă că nu-ţi va fi util.
Maimuţa înaripată nu venise după fiul meu.
- Ci după tine. - De ce crezi asta?
Pădurea e căminul meu.
Am văzut mulţi vânători la pândă. Fiara aceea venea după tine.
Roland s-a nimerit să-i stea în cale.
- Adică? - Eşti atacată a doua oară.
- Vrăjitoarea cea Rea vrea să pieri. - Şi ce-i cu asta?
- Crezi că o poţi împiedica să mă ucidă? - Poate că nu, dar trebuie să încerc.
Deşi nu ne place niciunuia, îţi sunt dator.
De ce?
Chiar dacă fiara nu-l voia pe Roland, putea totuşi să îi facă rău.
Tu l-ai salvat.
Ce surpriză, hoţul are onoare!
Ce surpriză, Reginei celei Rele îi plac copiii!
- Să nu mă încurci! - Nici n-aş visa.
Un cutremur?
O demonstraţie de forţă. Şi n-aţi păţit nimic.
- Ne-or fi crezut? - Eu zic că da.
- Bine. - Bravo!
Acum hai să aflăm cine a blestemat oraşul!
PRIMAR
Cât timp avem?
Până făptaşul se prinde că nu fugi de mine.
Nimeni nu va bănui că lucrăm împreună.
- Dă-mi să văd poţiunea! - Ajunge?
Ca s-o folosim? Nu. Dar poate fi de ajuns să o duplicăm.
Dacă trezim oamenii, poate aflăm cine i-a trimis aici.
Iar Henry îşi va aminti de mine.
- Mulţumesc. - Încă nu am făcut nimic.
Ai văzut ce iute oraşul ăsta mi-a pus totul în cârcă.
Dar tu m-ai crezut că n-am urzit eu blestemul.
- Ştiu că nu ţi-a fost uşor. - Ba da. Ştiam că spui adevărul.
Deşi toate acestea m-au adus în preajma lui Henry?
Poate era un plan foarte complicat şi ingenios.
Ba nu.
Puterea mea specială nu e perfectă, dar ştiu când minţi sau nu.
De data asta, nu minţi. Nu eşti tu vinovată.
Ştii că nu pot trăi fără el.
Vezi? Iar spui adevărul.
Încotro mergem?
În curte e un foc care-i alimentează vraja.
Cât arde, scutul va rămâne în picioare.
Atunci trebuie să-l stingem.
Adică eu trebuie să-l sting. Nu mă încurca!
Calcă printre ele.
- Drăguţă capcană! - Împotriva celor ca tine.
- Cei ca mine? - Hoţi.
Aşa e. Dar nu suntem toţi aşa de răi.
Nu când te amăgeşti că furi de la bogaţi pentru cei săraci.
Am făcut lucruri rele la viaţa mea, dar măcar mi le asum.
Şi eu îmi asum greşelile făcute.
Sper că nu m-ai luat cu tine ca să pic în vreo capcană.
Roland şi-a pierdut mama. N-aş vrea să rămână şi fără tată.
Atunci trebuia să fi rămas cu ceilalţi.
Deci mama lui Roland...
Ce i s-a întâmplat?
După naşterea băieţelului nostru,
am pus-o fără să vreau în pericol în timpul unui jaf.
A fost vina mea.
Cum am spus, îmi asum greşelile făcute.
- Imposibil! - Ce este?
Uşa este deschisă.
- Poate aşa ai lăsat-o. - Era sigilată prin magie.
- Doar eu o pot deschide. - E limpede că nu e aşa.
Se pare că Vrăjitoarea cea Rea e o adversară de temut.
Ce anume era aici?
Probabil era ceva important, de ai sigilat încăperea.
E o criptă, nu e clar?
Ba da. Însă pentru cine a fost clădită?
Pentru mama mea.
Ca tine, i-am pierdut pe cei dragi, deşi nu-mi place s-o recunosc.
Inclusiv un copil?
Ce ştii despre asta?
Am văzut cum l-ai luat pe Roland în braţe. Se vede că eşti mamă.
Da, sunt.
- Copilul tău nu e aici. Ce a păţit? - Nu e mort, dacă la asta te referi.
Doar că nu-l voi mai vedea niciodată.
Dacă Vrăjitoarea cea Rea poate destrăma vrăjile sângelui,
poate ne schimbăm planul.
Nu-mi pasă cât de puternică este.
Trebuie să duc planul la bun sfârşit.
Doamne!
Ai auzit de dermatită seboreică?
Le apare bebeluşilor pe cap. E o iritaţie cu pete galbene, solzoase, grase.
Pe bune! Exact aşa scrie în carte.
Ce scârbos! Da, nici pixelii n-au rămas din el!
Pe strada asta e o bibliotecă.
Putem împrumuta o carte, dacă preferi. Ştiu cât îţi place să citeşti.
De unde ştii?
- Cred că mi-a spus mama ta. - Bine.
Îmi iau haina şi vin imediat.
Dermatită seboreică...
Să ştii că trece. Bebeluşul nu are de suferit.
- Nu? - Copiii sunt mai puternici decât crezi.
- Eşti Albă-ca-Zăpada? - Aici mă numesc Mary Margaret.
- Eşti nouă la Storybrooke? - Am ratat ultimul blestem, deci...
- Totul pe acest tărâm e o noutate. - Nu te teme, te vei obişnui.
- Cine erai pe tărâmul nostru? - Nu ţi-ai aminti de mine.
Nu toţi eram faimoşi, ca tine.
- N-aş zice că eram faimoasă. - Erai prinţesă.
Iar unii dintre noi eram doar personaje secundare.
Nu-i nimic! Îmi plăcea ce făceam.
- Eram moaşă. - Serios?
Mă numesc Zelena. Am văzut multe proaspete mămici.
- Te vei învăţa repede. - Poate îmi dai nişte sfaturi.
Am îndoit colţul fiecărei pagini la care am întrebări.
Acum nu mai pot nici închide cartea.
- Aş fi onorată. - Ai grijă!
După ce nasc, rişti să mă ţin de tine ca râia.
Îmi permiţi?
Să o ajut pe Albă-ca-Zăpada cu pruncul ei...
Nimic nu m-ar face mai fericită.
Băieţi! A fost târât!
E acolo!
- Mai e în viaţă? - Oarecum.
- John, sunt aici! - N-am mai văzut aşa o muşcătură.
- Nici eu. - Să-l ridicăm şi să-l ajutăm!
Fă-te util şi stai de pază!
- Ce este asta? - Nu te priveşte.
Nu mă face să repet. Ce este?
Cutezi să mă ameninţi în castelul meu?
Chiar dacă mă sugrumi, tot voi lansa săgeata.
Crede-mă, nu ratez niciodată.
Ce poţiune malefică faci acolo?
Un blestem de adormire.
- Ca acela al Albei-ca-Zăpada? - Vraja aceea era de la Malefica.
Am învăţat cum să urzesc una proprie.
- Pentru asta voiai să vii la castel? - Se găsesc greu aceste ingrediente.
Mai ales când Albă-ca-Zăpada e nedezlipită de mine toată ziua.
Ăsta era planul? Îl vei folosi asupra vrăjitoarei?
Nu-mi pasă de vrăjitoare.
Asupra cui vrei să-l foloseşti?
Nicio grijă, nu-i vei duce lipsa.
Nici tu, nici altcineva.
E vorba de fiul tău, nu-i aşa?
- Nu te pot lăsa să o faci! - Bine că n-ai cum să mă împiedici.
- Ştiu ce simţi, Regina. - Mă îndoiesc.
Când mi-am pierdut soţia, simţeam că nu mai am pentru ce trăi.
Dar apoi am găsit un motiv. Fiul meu.
În privinţa asta suntem diferiţi.
Eu l-am pierdut deja pe Henry. Era singurul la care ţineam cu adevărat.
Nu înseamnă că nu poţi găsi alt ţel. Toţi primim o a doua şansă, Regina.
Trebuie doar să deschizi ochii, să o vezi.
Păcat că ai mei vor fi închişi.
Cu asta, basta? Îţi pui capăt vieţii?
Viaţa mea nu se va sfârşi, ci va încremeni veşnic.
Blestemul poate fi destrămat de unicul om pe care l-am iubit.
Singurul motiv pentru care m-aş trezi:
fiul meu.
- Regina, ascultă-mă! Greşeşti! - Nu te teme, mă voi ţine de cuvânt.
Voi doborî scutul magic, ca Făt-Frumos şi Albă-ca-Zăpada să iasă victorioşi.
Dar apoi...
...voi adormi.
- A mers? - Putem afla într-un singur fel.
Ei bine? Îţi aminteşti ceva?
Ori te-a supărat cu ceva zidul, ori n-a mers.
- Am omis un ingredient. - Putem încerca din nou?
Am folosit tot ce rămăsese din poţiunea de la Hook.
Nu mai am cu ce să compar.
Nu pot trăi în acest oraş dacă Henry nu ştie cine sunt.
E mai groaznic decât orice blestem aş fi putut urzi vreodată.
Dacă găsim autorul blestemului?
N-ai fost atentă la ce am zis? Nu pot face poţiunea.
- Dar putem prinde vinovatul. - Cum?
Am păcălit lumea ca să facem poţiunea.
- Dacă nu era şmecheria care trebuia? - Nu mă pricep la şmecherii.
- Eu n-am stat după gratii. - Am învăţat asta urmărind infractori.
- Îi faci să creadă că eşti pe urmele lor. - Cu ce ne ajută asta?
Dacă autorul blestemului ar crede că vom face poţiunea memoriei...
- Ar vrea să ne oprească. - Da.
Şi noi îi întindem o capcană.
Trebuie doar să se ducă vestea că suntem la un pas de reuşită.
Ştiu precis cui să-i spun.
Am veşti mari, oameni buni!
Emma a găsit-o pe Regina. Lucra în biroul ei la o poţiune.
- Ce poţiune? - Voia iar să ne facă rău?
O poţiune a memoriei.
Regina o va folosi să dovedească că nu ea a urzit blestemul.
- De parcă aş bea ce-mi dă ea! - Cineva o va face!
Dacă-şi redobândeşte amintirile, vom afla cine ne-a făcut asta.
E hipotensiv! Pulsul îi scade rapid.
- Ce a păţit? - Nu ştim.
- Intră în şoc! - Trebuie să-l sedăm.
15 mg de propofol!
John!
Fir-ar să fie!
John!
La asta nu mă aşteptam.
- Ce naiba era chestia aia? - Nu te uita la mine!
Nu-s medic veterinar.
Deci pur şi simplu aşteptăm aici?
Până autorul blestemului intră în biroul tău.
Din asta îţi câştigi existenţa?
Da. Se numeşte "pândă".
Nu e plictisitor?
Nu ştiu. Îţi omori cumva timpul. Mănânci, vorbeşti...
Stai la pândă, ca acum.
Are prieteni?
- Cine? - Henry.
- Are prieteni la New York? - Da, are mulţi prieteni.
- Încă nu are iubită, din ce ştiu eu. - Deci e fericit?
- Duce o viaţă bună? - Da.
- Era să nu mă întorc din cauza asta. - Atunci de ce ai revenit?
Poate că el nu-şi aminteşte nimic, dar eu ţin minte.
Şi ştiu ce mi-ar spune el.
"Un erou s-ar întoarce."
- Da, asta ar spune. - Sigur nu vrei să-l întâlneşti?
Îi spunem că eşti o prietenă veche, ca Mary Margaret şi David.
- Mi-ar fi prea greu. - Nici nu-mi imaginez...
L-am prins!
- Sigur nu poate să scape? - Camera e ferecată magic.
Vraja împiedică intrarea sau ieşirea. Ştiu ce fac.
- Acolo e! - Nu mişca!
Nu ai unde să te duci!
Parcă ai zis că n-are scăpare.
Nimic nu trece de vrăjile sângelui, oricât de puternic ar fi.
Cu cine avem de-a face?
Scutul a picat!
Atacăm castelul!
Îmi pare rău, Henry.
Poate mă vei găsi cândva şi mă vei trezi.
Dar până atunci...
Nici măcar nu mă saluţi? Nu mă aşteptam să mă întâmpini aşa.
Ce trebuie să facă o vrăjitoare să-ţi atragă atenţia?
- Ce e? Te-au doborât greutăţile vieţii? - Nu te priveşte.
Chiar nu ştii cine sunt?
Ba da. Eşti Vrăjitoarea cea Rea.
- Atâta tot? - Nu mi-ai stârnit interesul.
Te rog, permite-mi să mă prezint.
- Îmi poţi spune "Zelena". - Aceea e rochia mea.
Am mai strâmtat-o pe şolduri, dar îmi stă mai bine cu ea, nu crezi?
Cred că nu trebuia să pleci din Oz.
Dacă ţii morţiş, îţi dau castelul înapoi. Doar îl încercam.
În plus, am văzut tot ce conta.
Dulapul tău, grădinile, cripta...
- Cum ai rupt vraja sângelui? - Nu am făcut-o.
Uşa era deschisă. Nimeni nu are atâta putere magică.
- Cora chiar nu ţi-a spus? - Ce anume?
Adevărul despre noi două, Regina.
Ce vrei să spui? De unde o cunoşti pe mama mea?
La fel cum o cunoşti şi tu.
Sunt sora ta.
De fapt, sora ta vitregă, dar ce mai contează?
- Cu neputinţă. Eşti... verde! - Şi tu eşti nepoliticoasă.
Am fost întâiul copil al Corei, înainte să se căpătuiască cu un prinţ.
Ştii că spun adevărul.
Cum altfel aş fi putut trece de uşa criptei?
Mama noastră m-a părăsit, dar pe tine te-a păstrat.
- Ţie ţi-a dat totul. - Tot ce-şi dorea ea.
Dacă e adevărat, ai avut noroc că ai scăpat de ea.
Nu mai face pe martira, Regina!
Am crescut fără mamă şi am trăit în Oz,
ştiind că nu-s suficient de bună pentru mama
sau pentru unicul bărbat care ne-a ieşit amândurora în cale.
Rumplestiltskin.
- Îl cunoşti pe Rumplestiltskin? - Credeai c-ai fost unica lui elevă?
Să ghicesc: eşti supărată că m-a ales pe mine să urzesc blestemul?
N-ai de ce. N-a fost aşa grozav pe cât credeam.
Orice ar fi fost mai bun decât viaţa pe care am dus-o.
Dar, în pofida lipsurilor mele, s-a ales ceva de mine, draga mea.
N-am avut nevoie de Cora sau de Rumplestiltskin.
Păcat că nu sunt aici, să vadă ce bine ai ajuns!
Amândoi au murit.
Nu-i nimic. Doar de tine am nevoie în viaţă.
- Serios? De ce oare? - Pentru că-ţi voi lua tot ce ai.
E prea târziu. Am pierdut tot ce conta pentru mine.
Nu, Regina. Încă nu ai pierdut nimic.
- Deci chiar mă vei ucide. - Nu. Ar fi prea simplu.
Ca să obţin ceea ce vreau, trebuie să suferi.
Vezi tu, îmi voi împlini toate visurile.
Dar pe tine te aşteaptă o soartă mai cruntă decât moartea.
Fă-o!
Să te văd, "verzişoaro"!
Da, o voi face.
Pe curând, surioara mea!
Nu ai mers până la capăt?
Aveai dreptate. Somnul nu era o soluţie.
Cum ai spus tu, îmi trebuia un ţel pentru care să trăiesc.
Şi l-ai găsit? Care este?
Singurul lucru care mi-a lipsit multă vreme:
o persoană pe care să o distrug.
- Poate nu e o idee bună. - Totul va fi bine, crede-mă!
- Bună! Ce ai făcut azi? - Bine.
Storybrooke e un oraş ciudat, dar interesant.
- În turnul cu ceas e o bibliotecă. - Ştiu. Vreau să-ţi prezint pe cineva.
Ea este Regina Mills.
E primarul oraşului şi voia să te cunoască.
- S-a întâmplat ceva? - Nu, nimic.
Mama ta mi-a povestit multe despre tine.
Am auzit că înveţi bine şi că eşti bun la engleză.
Da. De ce ţi-o fi spus asta?
Pentru că e foarte mândră de tine.
Mă gândeam să-ţi prezint cândva oraşul. Să vezi împrejurimile.
- Poate mâncăm o îngheţată împreună. - Mi-ar plăcea.
Mă bucur că te-am cunoscut.
- Cum a fost? Te simţi bine? - A fost un început.
Trebuie să vorbim.
Afară.
Îi transformă în maimuţe înaripate?
Da. A luat formă de primată şi a căpătat o pereche de aripi.
- Asta or fi păţit şi piticii? - S-ar explica de ce nu i-am găsit.
- Şi Neal? - Nici urmă de el.
Deci e posibil.
N-ar fi primul maimuţoi cu care am ieşit.
Cel care a scăpat din cursa noastră a dispărut într-un nor verde.
Acum sunt maimuţe înaripate în oraş?
- Ştiu cine ne-a blestemat. - Vrăjitoarea cea Rea din Vest?
- Pe bune? Şi ea e reală? - Întrebă fiica Albei-ca-Zăpada.
Nu pricep. Nu suntem în Kansas.
De ce ar veni Vrăjitoarea cea Rea din Vest la Storybrooke?
Ţi-e foame?
Nu trebuia să mă fi adus înapoi.
Mănâncă! Avem treabă.
Hrăneşti nebunia, ea te devorează...