Sunt Uhtred, fiul lui Uhtred.
Înainte să se săvârşească din viaţă,
am făcut pace cu regele Alfred cel Mare.
De astăzi, eşti iertat.
S-a prăpădit.
În Wessex domneşte haosul.
Aldhelm, trimite vorbă în Mercia! Mi-ar plăcea mai mulţi străjeri.
N-a apucat să-şi vadă ţelul cu ochii, o Engliteră unită.
Consiliul alege următorul monarh.
Uhtred nu poate fi lăsat să se alieze cu Eduard.
Acesta e prilejul pe care-l pândeau de mult danezii.
Dar Brida voieşte să afle adevărul.
Lumea cleveteşte că l-a ucis pe Ragnar.
- Aethelwold? - El l-a răpus?
- Se temea de Ragnar. - Atunci eu îl voi răpune.
Doar sângele Thyrei îl poate trimite pe frate-meu Ragnar în Walhalla.
Spune-i lui Uhtred că i s-a retras iertarea.
Să plece sau pun să fie întemniţat!
Aelswith a nesocotit porunca soţului ei şi eu sunt întemniţat,
pe când soră-mea e văzută cu ochi răi pentru că e daneză.
Nu asta e?
E socotită vrăjmaşă.
Aici ţi-e locul! În groapa asta.
Destinul guvernează totul!
DUPĂ ROMANELE SCRISE DE BERNARD CORNWELL
Beocca!
Dragostea mea!
Beocca!
E în mâinile Domnului.
Fie-i ţărâna uşoară de-a pururea şi-n vecii vecilor. Amin!
Săriţi, arde!
Daţi alarma! Arde!
Aduceţi butoaiele cu apă!
S-ar cădea să ne vedem, să isprăvim de vorbit.
De ce?
Auzind că Alfred s-a prăpădit, danezii vor ataca Mercia.
- Mercia va fi pregătită. - Să piară sau să biruie?
Cată să mă vezi!
Eu văz doar o târâtoare scârbavnică.
Dar nu greşeşte.
Să nu se răspândească văpaia!
Mai aduceţi apă, degrabă!
Doamne sfinte...
Doamne...
Adu-l degrabă pe părintele Beocca!
- Apă! - Sihtric! Thyra e în casă?
Parcă era la palat!
- Ba nu, a plecat! - Mai aduceţi apă!
Părinte Beocca!
Lasă-mă cu Măria Sa, în ceasul de pe urmă.
Singură.
Fireşte.
Iertare, doamnă Aelswith, dar nesocoteşti porunca regelui.
Părinte Beocca, e nevoie de tine.
- Deschideţi uşa! - Înapoi! Cade!
Nu! Nu e cu putinţă!
Thyra! Aici sunt!
Thyra!
Beocca.
Părinte, e în mâinile Domnului acum, ştii bine.
O va primi negreşit în Împărăţia Cerului.
Şi neamurile ei au pierit în foc.
I-o fi alinare sau o umple de groază?
Ştim doar că acum hodineşte împăcată.
E împăcată.
Trebuie să pleci, părinte.
Voieşti un gât de bere?
Când se sting văpăile, o să-i găsesc trupul.
O pregătesc de îngropăciune.
Nu. Eu o s-o găsesc. E soaţa mea.
Aşa-i. Atunci, te vom ajuta.
Focul nu s-a aprins din senin.
Wessexul şi Mercia trăiesc zile de răscruce întunecate.
- Când danezii vor prinde de veste... - Ai zis că vor ataca. Aşa e.
- Vom lupta. - De ce?
- Doar ca să fiţi înfrânţi? - Cine spune asta?
Ca să aibă sorţi de izbândă, Mercia are nevoie de Wessex.
Acesta e ocârmuit de un băietan şi veţi fi biruiţi.
- Danezii nu ne dau de ales. - Ne vom tocmi cu ei.
Să-i măcelărească pe Eduard şi pe puţinii nesăbuiţi care-l vor urma.
- Zici că-s puţini? - Nu-l sprijină întregul Wessex.
- Nu toţi i se vor supune. - Oastea Wessexului nu va fi numeroasă.
Sigebriht se întoarce în Kent să-şi adune oştenii, care nu-s puţini.
Ca să li se alăture danezilor?
Eduard nu e Alfred şi nici nu poate fi vreodată...
- Nu trageţi săbiile! - Doar mă prezint. Dă-mi drumul!
- După ce te potoleşti. - S-a smintit.
- Părinte, eşti îndurerat. - Să nu-ţi aud glasul!
Tu ai răpus-o, nu o scânteie căzută pe paie.
Nu eu ţi-am pricinuit necazul ăsta.
Ba da, prin cuvintele ce le şopteşti,
prin minciunile şi veninul tău!
Să ne mutăm la altă masă.
Unii au ajuns să vază o muiere cumsecade drept o vrăjmaşă.
Nu vă mai uitaţi în gura lui!
Părinte Beocca, îţi dau iertare doar de data asta.
De mai scoţi o vorbă, vei plăti.
Ce vă tot zic? Wessexul e învrăjbit. Mi-e de ajuns.
HUNSTANTON REGATUL ENGLITEREI DE RĂSĂRIT
- Haesten, ce se petrece? - Începe, prietene.
Alfred, regele scârnăviilor de saxoni, şi-a dat ultima suflare!
Regele s-a prăpădit!
Haesten, eşti încredinţat de data asta?
- Dagfinn? - E adevărat, domnia ta.
Ne-au spus-o de nenumărate ori preoţi, războinici şi ţărani.
E jale pe uliţele din Winchester.
Atunci începe!
Începe!
Ascuţiţi-vă tăişul săbiilor! Începe!
Mai trec pe la jude sau sunt osândit oricum?
Uhtred, mama voia să-ţi taie beregata, dar s-a lăsat convinsă doar să te exileze.
Nu vei mai călca niciodată prin Winchester şi Wessex.
Şi Eduard? Iertarea regelui nu face doi bani?
Uhtred, trebuie să pleci, altfel te va osândi la moarte.
Găseşte-l pe Beocca.
- Trebuie să vorbesc cu el. Cheamă-l! - Mi-e cu neputinţă.
Are destule necazuri.
Ce necazuri?
Sunt aici.
Am auzit spusele domniţei şi am venit să te implor să nu pleci.
Părinte, n-are cum!
- Sfatul îl va asculta. - Poate.
Ne vom face auziţi. E musai!
- Ce s-a petrecut? - Lasă-te judecat şi vorbeşte!
Altfel, Necuratul va birui!
- Beocca? - Nu părăsi ce-ai pus umărul să clădeşti!
Te găsesc schimbat.
Thyra e în mâinile Domnului...
sau ale zeilor.
- Cum? - A pierit în flăcări.
În focul pornit de bunii creştini, fără îndoială.
Cine?
Acum e lângă Gisela şi lângă mama ei.
Nu ne putem lăsa doborâţi de moartea ei.
Ţelurile lui Alfred se năruiesc.
Uhtred, nu te lăsa târât pe calea celor întunecate.
Trebuie să devii lumina călăuzitoare.
Domniţă Aethelflaed.
Dă-le de ştire fratelui şi mamei tale că regele Merciei are planurile sale.
- Nici gând! - Alfred s-a prăpădit.
Orice legământ cu el nu mai stă în picioare.
Mercia rămâne aliata Wessexului. Se vor sprijini sau vor fi biruite.
Stau pe picior de egalitate!
Fiecare alege cine să-i fie prieten şi cu cine să lupte.
Cu cine să lupte?
Aldhelm, reaminteşte-i soţului meu îndatoririle Merciei.
Măria Ta...
Drept să spun, adevăr grăieşte.
Încredinţează-mă că Mercia nu se va alia nici cu Aethelwold, nici cu danezii.
- Ar fi trădare. - Vrei să te încredinţez?
- Ne mândrim că ne tragem din Mercia. - Te îndoieşti de mine?
Sunt îngrijorat.
- N-ai încredere în mine? - Cat doar să pricep ce gândeşti.
Cei 50 de străjeri.
- Ai pus să fie chemaţi? - Sunt trebuincioşi acasă.
Ai trimis după cei 50 de străjeri ai mei?
Nu.
Dacă scapi cu viaţă, Aldhelm, să nu-mi mai ieşi din vorbă!
În veci!
Te-ai încăierat la crâşmă şi te-ai rănit.
Am cumpănit bine fuga mea la danezi.
- Voi aştepta până-n ultima clipă. - Adică?
Voi făgădui să-l sprijin pe Eduard, dar voi sosi prea târziu.
Când danezii atacă din faţă, voi da atacul din spate.
Oastea mea va înfrunta nişte ţărănoi.
Îi vom măcelări. Nu voi pierde niciun oştean.
Mai că le aud zbieretele de groază.
Domniţă, iertare, n-aveam unde altundeva să mă duc.
Socoate că se poate târgui cu danezii...
sau se gândeşte să încerce.
Nădăjduiesc c-am oprit sângerarea.
- E o rană care ucide cu încetul. - Ba e o rană care se va vindeca.
Domniţă...
Ţi-am dăruit inima mea.
Mă tem că mi-eşti dragă.
Dacă nu mărturisesc nici când trag să mor...
N-o să mori.
Trebuie să treci la fapte, pentru Mercia.
Trebuie!
Strânge oastea şi salvează-ne!
E vremea.
Te duc la hotarul cu Mercia, să văd cu ochii mei cum pleci din Wessex.
Domnia ta, porneşti la vânătoare?
Sunt iarăşi proscris. Voi fi izgonit sau executat.
Să te urmăm, domnia ta? Lăsăm Winchesterul pe mâna danezilor?
Domnia ta, mergi mai departe!
- Ce face? - A încremenit, stăpână.
Uhtred! Mergi mai departe şi încalecă!
Sunt om liber!
Am un înscris care mă iartă. Poartă pecetea regelui.
- L-a scris chiar Măria Sa. - Retezaţi-i limba!
Acum, că Alfred s-a prăpădit, cuvântul lui nu mai face doi bani?
I-ai pus regelui pumnalul la beregată!
Adu un martor care să zică că regele te-a iertat de bunăvoie.
- Doar unul. - N-au fost martori.
Te lăsăm în viaţă!
Fii recunoscător şi părăseşte ţara în pace!
N-o să fie pace, doamnă! Războiul bate la uşă.
Armata daneză mărşăluieşte încoace chiar acum.
Nu voi lăsa la greu oamenii din Wessex!
- Cine te crezi? Steapa! - Mamă, ne vede întreaga cetate.
- Nu minte. - Ţi s-au aprins călcâiele după el!
Aelswith! Nu pot sta cu mâinile în sân văzând nedreptatea asta.
Dacă Uhtred de Bebbanburg susţine că însuşi regele i-a dăruit libertatea...
nu putem trece aşa lesne peste asta!
- Doar alt rege poate nesocoti porunca. - Wessexul n-are rege!
- Ba da, pe Eduard! - Consiliul alege regele.
- Eduard e prinţ moştenitor. - N-are nicio autoritate.
E fiul lui Alfred, nimic mai mult.
Mănăstirile sunt pline de feciorii lui Alfred.
Toţi bastarzii vor revendica tronul?
Episcopule Erkenwald, pune capăt circului ăstuia!
Încoronat sau nu, dacă Eduard nu dă crezare înscrisului,
voi părăsi Wessexul.
Steapa, du prizonierul înapoi la palat! Astfel de hotărâri nu pot fi luate aici.
Ba e locul potrivit! Dreptatea se face sub ochii tuturor!
Steapa! Dezleagă-l!
Deşi rămâne prizonier,
îi îngădui lui Uhtred să grăiască, căci şi-a dobândit acest drept.
Dar domnia ta încă n-ai niciun drept, nicio autoritate.
Te împotriveşti ca norodul să vadă că se face dreptate, Aethelwold?
Nu.
Uhtred, regele s-a juruit că te va răpune.
- De ce s-a răzgândit? - Socotea că merit să fiu iertat.
- Te umfli în pene? - Apar înscris pe fiece filă a hronicului!
Minţi! Numele nu ţi-e pomenit nici măcar o dată!
Dar sunt acolo!
Poate nu în slove, dar sunt acolo! Războinicii din Wessex ştiu prea bine!
Şi danezii o ştiu.
Mi-a spus-o regele cu gura lui.
Am auzit destule.
L-am însoţit din smârcurile din Somerset la Ethandun
şi-n toate bătăliile ce au urmat!
Noi doi aveam un legământ.
El era bărbatul ce nu puteam şi nu voiam să fiu vreodată.
Pe acest bărbat l-am iubit şi, deopotrivă, l-am dispreţuit.
Dar onoarea de a-l sluji a rămas mereu neştirbită!
Era regele meu!
Nu voia să i se înfăţişeze Domnului
fără să-mi dăruiască ce mi se cuvenea cu vârf şi îndesat!
Libertatea.
Însă de ce a ales să nu-şi facă voia cunoscută lumii?
Vi-l amintiţi pe bunul meu fârtat Leofric.
Un războinic saxon până în măduva oaselor!
Mi-a spus odinioară că nu-l pot întrece pe Alfred.
Pentru că "secătura le coace bine".
Poate tocmai de asta tatăl tău n-a vrut să se ştie că m-a iertat.
Ca norodul să-l vază pe noul rege, Eduard, făcând dreptate.
Aşa cum se cuvine, nădăjduiesc.
- Te vei supune poruncii regelui Eduard? - Da, v-o făgăduiesc.
- Stăpâne... - Repet, cu tot respectul.
Băiatul n-are căderea să facă aşa o proclamaţie.
E prinţ, nimic mai mult.
Tronul nu i se cuvine mai mult decât mie.
Stăpâne, tu hotărăşti.
Tatăl meu, regele Alfred, cerea loialitate şi unitate.
Credea în Dumnezeu şi se îndoia de cei necredincioşi.
N-ar fi arătat încredere unui păgân
dacă nu l-ar fi recunoscut pe Dumnezeul lui Alfred.
Totuşi...
i-a arătat cea mai mare încredere tocmai unui păgân.
Pe cuvântul lui Uhtred punea cel mai mare preţ.
Uhtred de Bebbanburg...
recunosc drept legitim înscrisul tatălui meu.
Recunosc că Alfred te-a iertat.
Eşti liber s-o apuci încotro voieşti.
Nobile Uhtred, îngăduie-mi să-ţi pun o întrebare.
Acum, că eşti iarăşi om liber, încotro o vei apuca?
Asta vreau să ştiu.
Steapa, dă-mi sabia!
Într-o bună zi, nădăjduiesc că o voi apuca spre Bebbanburg.
Dar acum e nevoie de mine aici.
Îl voi sluji pe regele Eduard!
Cnut! Jură-n faţa zeilor că Aethelwold l-a răpus pe Ragnar.
- Aşa a fost. Jur. - Nu trebuie să piară în luptă.
De voieşti să-l revezi pe Ragnar, Aethelwold nu va fi răpus de oricine.
- Nu pricep... - Apără-l până voi fi pregătită.
- Pentru mine şi Ragnar. - Aşa voi face.
Luptăm pentru Ragnar
şi pentru fiece danez răpus de o sabie saxonă!
Dacă danezii străbat Englitera de Răsărit către Mercia, trec prin Danelaw.
Oastea lor îşi va îngroşa rândurile.
Trebuie să le tăiem calea.
Am iscoade în Danelaw. M-au încredinţat că se apropie.
Mi-am chemat înapoi oştenii de la hotar.
- Se retrag? - Bine ai făcut!
- Orice oştean contează acum. - Cât de departe să mă retrag?
Unde şi când îi va înfrunta Mercia? Când ni se va alătura Wessexul?
- Vom hotărî. - Voiesc să ştiu.
Wessexul e cuprins de haos şi de îndoială.
Fiecare ealdorman de aici îl sprijină pe Eduard?
Negreşit. Doar va fi încoronat!
Sigebriht?
Da.
Şi cei care nu-s de faţă?
Care au dat bir cu fugiţii acasă, ştiind bine că ne pregătim de război.
Ne sprijină, Aethelred!
Aud că oastea din Wessex va fi firavă.
Vom mărşălui pentru a lupta, domnia ta.
- "Măria Ta". - Nu cuteza să caţi altă scăpare.
Haesten şi Cnut n-au onoare.
Îţi vor răpi glia, arginţii şi coroana de tinichea.
Luaţi aminte!
Da, se poate ca oastea daneză să ne covârşească numeric,
dar putem ieşi biruitori!
Va fi nevoie de noi toţi, de fiecare oştean şi fiecare sabie,
şi vom lupta cu isteţimea şi şiretenia deprinse de la Alfred.
Domnul ne păzeşte.
Mă întorc în Mercia.
Dă-mi degrabă de ştire, dar ia aminte!
Nu voi purta o luptă deja pierdută, să-mi văd supuşii măcelăriţi!
Aethelred, preferi să ajungi un rege de mucava?
Dă-mi de ştire!
Stăpâne...
Are dreptate.
Nu sunt ca tatăl meu.
Când Guthrum a cotropit Winchesterul,
tatăl tău a stat pitit luni bune în smârcuri.
Se temea de pieire şi de înfrângere, dar şi-a biruit frica.
Le vei scrie ealdormanilor şi baronilor din Wessex,
iar ei se vor prezenta la datorie.
- Unde? - Stăpâne.
Dacă avem mai puţini oşteni,
ultimul loc unde am voi să luptăm ar fi în câmp deschis.
Bedanford.
- E la mare depărtare de aici. - E în drumul danezilor.
E mult de mers până acolo, dar terenul ne-ar ajuta.
Tot ce se poate.
La Bedanford să fie!
Atunci o voi face.
Cu ajutorul vostru...
voi şti ce să le scriu.
Necuratul nu poate birui. N-are cum.
Îmi trebuie o sabie sau o bardă şi un scut.
Nu voi privi bătălia de pe margine.
Trebuie să lupt, Uhtred, cât mă mai ţin forţele.
Sigebriht.
- Pleci în puterea nopţii? - Să strâng oştirea.
Îl întovărăşeşti de mult pe Aethelwold.
Nu te îndoi de credinţa mea!
Mă trag din Wessex, precum tatăl şi bunicul meu.
- Dar nu-l sprijini pe Eduard. - Nu înseamnă că-mi trădez patria.
- Vei lupta alături de noi? - Da.
Avem trebuinţă de oştenii din Kent. Vei primi curând solie.
Vom fi acolo, pentru Kent şi pentru Wessex.
Da, pentru Wessex, Sigebriht.
Uhtred, o zi eşti saxon şi-n următoarea te faci danez.
N-am apucat să-ţi spun ce rău îmi pare de Ragnar.
Merita să piară ca un războinic.
Îmi pare rău că nu-l vei întâlni în Walhalla.
- Aici ţi-e locul, Aethelwold. - În Winchester?
Pe jos, în grajd, ca baliga de cal.
Vei lupta pentru Eduard?
Ca Sigebriht, nu voi lipsi şi mă voi ruga pentru victorie.
- A saxonilor sau a danezilor? - Ce-ţi pasă? Eşti al nimănui.
Odinioară mă temeam de tine, dar văz acum că eşti doar o sabie,
o bucată de metal.
Da, eşti faimos, dar faima trece.
Vei pieri uitat şi de oameni, şi de hronici.
Nu vei ajunge nici în rai, nici în Walhalla.
Nădăjduiesc că Eduard va fi convingător.
Solia a fost trimisă.
Le cere tuturor celor din regat să răspundă apelului regelui
de a ni se alătura pe drumul către bătălie.
Va fi o luptă despre care se va vorbi generaţii de-a rândul.
Nimeni nu poate întoarce spatele sau privi de pe margine.
Fiecare bărbat să se înarmeze şi să lupte!
Wessexul va fi de-a pururi lumina.
Oricât de greu ne-ar fi paloşul...
trebuie să luptăm din răsputeri
şi să nu ne lăsăm până nu ieşim biruitori!
Pornim!
HIGH WYCOMBE REGATUL MERCIA
Bag de seamă că Aethelwold lipseşte.
De asta nu mai pute aşa! Negreşit, se duce la danezi.
Poate le spune despre Bedanford.
De asta mergem în codrul aflat dincolo de Bedanford.
Adevărat?
Ne strângem oastea la Bedanford, dar îi vom ataca pe danezi în codru.
E prielnic pentru oastea noastră mică.
- Ai pus bine sângele? - Da, domnia ta. L-am şi binecuvântat.
- Sângele Thyrei? - Da.
- Va salva sufletul lui Ragnar? - Îl va duce din Niflheim în Walhalla.
Din iad în rai.
Trebuie să-l răpun pe ucigaş cu sabia înmuiată în sângele lui Ragnar.
- Sângele Thyrei. - E totuna.
Cine e acest ucigaş?
Nu ştiu.
KIMBOLTON REGATUL MERCIA
Uhtred e viu?
- Îl slujeşte pe Eduard? - Da.
- Trebuia să-l răpui. - Şi am dat greş.
Nu l-ai prins când dormea?
Nu contează. Wessexul e dezbinat.
Jumătate dintre ealdormani nu-l sprijină pe Eduard şi avem un aliat.
Sigebriht din Kent.
Are una din cele mai mari oştiri şi e omul nostru.
Zău? Şi când ni se va alătura?
În timpul bătăliei.
Planul meu este să-i atace pe saxoni din spate,
după ce se porneşte lupta.
Prea bine.
- Jackdaw! - Ce-i?
Cnut va trimite iscoade în căutarea taberei saxonilor.
- Le vei urmări. - Eu?
Du-i lui Uhtred vorbă de la mine.
Sigebriht nu dă niciun semn. Nădăjduiam să fi ajuns ceva oşteni.
Vor veni, stăpâne.
Mergem către codru, să luptăm. Nu-i înfruntăm în câmp deschis.
Uhtred, se poate ca aici să ne dăm ultima suflare.
Sau aici vei ajunge rege.
Unul mare, precum tatăl tău, la Ethandun.
Nimic nu-i mai netrebuincios decât hoitul unei iscoade.
Finan?
- Jackdaw? - Zice că aduce vorbă.
Aşa-i, domnia ta. De la Brida.
S-aud.
- Îmi cruţi zilele? - Da, te cruţ.
Dar nu te întorci la danezi. Spune ce ai de zis!
Îţi spune doar atât: "Aethelwold".
"Să nu dai greş".
Când ajung?
Sunt pe aproape.
- Mergi la moarte sigură. - Te înşeli. Nu voi pieri.
Osferth!
Sângele.
În această zi...
nu vă cer să luptaţi pentru Alfred.
Nici pentru Eduard, nici pentru coroană.
Ci să luptaţi pentru voi înşivă şi pentru strămoşii voştri!
Aceştia-s îngropaţi în Wessex şi în Mercia!
Sunt una cu pământul de aici!
Ei sunt acest pământ.
Când rostesc aceste cuvinte, în numele lor luptăm cu toţii!
Opriţi!
Formaţi zidul de scuturi!
Ne atacă în spate! Ţineţi rândurile!
- Cu toţii, la atac! - Mişcaţi-vă! Acum!
Răpuneţi fiecare scârnăvie saxonă!
Uhtred, afurisiţii-s prea mulţi!
Nu daţi înapoi!
Unde-s oştenii din Mercia?
Uhtred, rup rândurile!
Împingeţi!
Unde e Sigebriht?
Domnia ta! Călăreţi!
E Aethelflaed! Oştirea din Mercia!
Nu se clintesc! Aethelwold, când atacă ai tăi?
Curând! Când îi vom osteni. Cât de curând!
Acolo! Iată-l! Nu v-am zis eu?
De partea cui e?
Pentru strămoşii noştri!
Şi pentru Wessex!
Se alătură alor noştri?
E omul tău!
Şi omul tău luptă pentru Eduard!
Ne-a trădat, dar tot suntem mai numeroşi!
E omul tău!
Pe ei! După mine!
Luptaţi! Rămâneţi pe loc şi luptaţi!
Am fost trădaţi.
Parcă-s posedaţi...
Bătălia e pierdută.
Uhtred, rogu-te...
Mi-am rupt braţul.
Nu pot mânui sabia.
- Mai ai un braţ. - Rogu-te!
Merg la miazănoapte, la răsărit sau la apus.
Plec în Frankia, chiar în Irlanda!
- L-ai răpus pe Ragnar. - Nu.
- N-am putut. - L-ai răpus.
- Niciodată! - Recunoaşte!
Nu mă fac vinovat decât că am râvnit la ceea ce mi se cuvine.
- Recunoaşte! - Amândurora ni s-au furat regatele.
Mi-ai răpus fratele! Recunoaşte!
Da.
Altfel m-ar fi răpus el. A fost care pe care.
Nu merit osteneala. Îţi jur că n-o să mă mai vezi.
Plec oriunde, oricât de departe voieşti.
Rogu-te...
Rogu-te.
Rogu-te...
Uhtred.
Uhtred, rogu-te...
Ai trebuinţă de arginţi pentru drum.
Pentru luntraş.
Da.
Aşa-i.
Nu mulţi...
N-o să mă mai vezi niciodată.
Da, căci vei merge în iad.
Uhtred.
Priveşte! O punte.
Trece în Walhalla.
E liber.
În letopiseţul saxon va sta scris
că Eduard i-a biruit zdrobitor pe danezi.
Aşa a devenit rege în Wessex.
Dar îl pândesc şi alte bătălii, cu danezii şi cu Wessexul însuşi.
Un rege trebuie să hotărască cine e de încredere şi cine e de lepădat.
Trebuie să desluşească gândurile vrăjmaşilor şi pe ale prietenilor săi.
Să ştie că felul omului nu izvorăşte din tărâmul său de baştină,
ci din inima sa.
Un rege trebuie să domnească aşa cum îi dictează conştiinţa.
Nu poate fi tatăl său, ci doar el însuşi.
Letopiseţul se va scrie în continuare, filă cu filă,
dar Uhtred de Bebbanburg nu va fi pomenit.
Însă şi eu am ieşit biruitor.
Sunt Uhtred, fiul lui Uhtred.
Sunt Uhtred Ragnarson.
Destinul guvernează totul!
Subtitrare: Retail
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania